ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/6899/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року
у справі № 160/6899/20
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області    
про визнання протиправною та скасування вимоги,-
ВСТАНОВИВ:
24.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14.02.2020 року № Ф-16624-53/64 на суму 29293,44 грн.
В обґрунтування позову позивачка посилалась на протиправність оскарженої вимоги, оскільки вважає, що є застрахованою особою, і єдиний внесок у спірний період нараховував та сплачував її роботодавець у розмірі не менше мінімального, що у свою чергу виключає у неї обов`язок зі сплати у цей період єдиного внеску ще і як особою, яка мала право провадити господарську діяльність, проте фактично її не здійснювала. При цьому вказувала на процедурні порушення відповідачем у частині здійснення обрахунку недоїмки за оскарженою вимогою, а також порядку її надсилання.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року позов задоволений частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14.02.2020 року № Ф-16624-53/64 в частині 15918,74 грн. У іншій частині позовних вимог – відмовлено. Вирішено питання про стягнення на користь позивача судового збору    у розмірі 420,40 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вищевказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги вказала на процедурні порушення відповідачем у частині здійснення обрахунку недоїмки за оскарженою вимогою, а також порядку її надсилання. Також зазначила про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо стягнення на її користь судових витрат на правничу допомогу, зауважила, що відсутність доказів понесених витрат на правому допомогу не є підставою для  відмови у їх відшкодуванні.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що позивачка згідно із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрована як фізична особа-підприємець 03.12.2012 року номер запису: 2 224 000 0000 085665, взята на облік до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Лівобережне управління, лівобережна ДПІ (Самарський р-н м. Дніпра).
Станом на 31.01.2020  за позивачкою обліковується недоїмка зі сплати ЄВФОП у розмірі 29293,44  грн. та на вказану суму недоїмки відповідачем сформовано оскаржену вимогу від 14.02.2020 року № Ф-16624-53/64, яка і є предметом розгляду у вказаному спорі.
Вирішуючи спір суд виходив із того, що формуючи оскаржену вимогу на підставі даних інформаційної системи, контролюючий орган порушень вимог законодавства не допустив. Також зазначив, що порушення строків надсилання вимоги не є підставою для її скасування.
При цьому суд встановив, що у період з листопада 2016 року по серпень 2018 року та з грудня 2019 року по березень 2020 року позивачка була найманим працівником та у цей період роботодавцем сплачувалися за неї відповідні суми ЄСВ, що виключало у неї у такий період обов`язок  зі сплати ЄСВ ще і як фізичною особою – підприємцем.
Разом з тим, дослідивши, що оскаржена вимога містить суми недоїмки за оскарженою вимогою у той період коли позивачка не була офіційно працевлаштована (з вересня 2018 року по листопад 2019 року), суд першої інстанції здійснив власний розрахунок та дійшов висновку про правомірність такої вимоги у частині визначення суми недоїмки у розмірі 13374,70 грн.
Так, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що процедурні порушення відповідачем у частині здійснення обрахунку недоїмки за оскарженою вимогою, а також порядку надсилання не є окремою підставою для її скасування. 
Водночас, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції у частині відмовлених позовних вимог та з цього приводу зазначає про таке.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги суд виходить із того, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частиною 4 статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що особи, що зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Приписи вказаних норм виокремлюють від обов`язку сплати єдиного внеску лише тих фізичних осіб-підприємців, які отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Ті фізичні особи-підприємці, які не підпадають під вказаний перелік, є платниками ЄСВ.
При цьому, не залежно від того, чи отримано фізичною особою-підприємцем (крім тих, що обрали спрощену систему оподаткування) дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, останній зобов`язаний самостійно визначити базу нарахування ЄСВ та її сума не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи-підприємця в трудових відносинах та наявності у нього права на провадження господарської діяльності, яку він фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано, а тому при збігу вказаних обставин може утворитися подвійна база ЄСВ, що у свою чергу може призвести до обов`язку з його подвійної спати (роботодавцем та працівником).
Суд, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичної особи-підприємця зазначає, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
А відтак, особа, яка провадить господарську діяльність зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі, не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Як встановлено судом та слідує із матеріалів справи, позивачка у період з листопада 2016 року по серпень 2018 року та з грудня 2019 року по березень 2020 року була найманим працівником та у цей період роботодавцем (ПП «Трейд-Консалтінг») сплачувалися за неї відповідні суми ЄСВ, що виключало у неї у такий період обов`язок зі сплати ЄСВ ще і як фізичною особою – підприємцем.
Утім, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося позивачкою у апеляційній скарзі, у періоді, з вересня 2018 року по листопад 2019 року, що увійшов до обрахунку недоїмки за оскарженою вимогою, вона не була офіційно працевлаштована, а відтак і не звільнялася від обов`язку зі сплати ЄСВ як фізичною особою – підприємцем незалежно від того, чи здійснювала вона господарську діяльність чи ні.
Так, суд першої інстанції вірно встановив вказані обставини та надав їм належну оцінку, однак, допустився помилки частково скасувавши оскаржену вимогу.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що суд не вправі підміняти контролюючий орган та приймати рішення щодо зміни чи визначення суми податкового зобов`язання та/або сум недоїмки. Суд виключно досліджує прийняті рішення суб`єкта владних повноважень на предмет їх відповідності закону. Така позиція узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Скасування рішення контролюючого органу повністю у такій ситуації дає йому можливість визначити в установленому законодавством порядку правильне рішення, зокрема, через прийняття нового рішення (у випадку необхідності в цьому).
Наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції, у зв`язку з чим прийняте ним рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Крім того, суд приймає до уваги доводи позивача, що відсутність доказів понесених витрат на правому допомогу не є підставою для  відмови у їх відшкодуванні.
Щодо відсутності доказів сплати понесених витрат, суд враховує позицію Великої Палати Верхового Суду, викладену у постанові від 03.01.2019 року №  922/445/19, відповідно до якої витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При цьому, колегія суддів зазначає, що до позовної заяви, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачкою долучено копії договору про надання правової допомоги № 15/06/2020 від 15.06.2020 року, додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 15/06/2020 від 15.06.2020 року, акт приймання-передачі послуг за договором про надання правової допомоги № 1 від 24.06.2020 року до договору про надання правової допомоги № 15/06/2020 від 15.06.2020 року.
У той же час, суд акцентує увагу, що заявлена позивачкою сума витрат на професійну допомогу у розмірі 3000 грн., навіть не враховуючи факт відсутності відповідного клопотання з боку відповідача, не є співмірною зі складністю спору та предметом доказування у справі та крім того, задоволення клопотання у повному обсязі призведе до надмірного тягару суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи наведене, а також зважаючи, що предмет доказування у справі був незначної складності з урахуванням безлічі рішень Верховного Суду з ідентичних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання шляхом присудження на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Судова колегія критично  ставиться до заявленого   представником позивачки клопотання про зупинення провадження в даній справі та відмовляє  в його задоволенні , оскільки: 
- клопотання містить   помилки в тексті  щодо  зазначення  номеру справи, провадження по якій треба,  на думку  заявника зупинити. 
-  відкриття  конституційного  провадження  щодо відповідності  Конституції України положень  ст. 7 Закону  України « Про збір  та облік єдиного внеску  на загальнообов`язкове  державне  соціальне страхування», в випадку винесення судом рішення щодо неконституційності  даної норми,  впливатиме   на правовідносини, які виникнуть після прийняття такого рішення. Щодо  нарахування позивачці  податкового боргу     у період з листопада 2016 року по серпень 2018 року та з грудня 2019 року по березень 2020 року, в указаний період  оскаржувана норма була чинною  та ніким не скасованою.
З огляду на вищевикладене, судова колегія  в задоволенні клопотання про зупинення  провадження у справі відмовляє, та приймає рішення про задоволення апеляційної скарги  у відповідності до ст. 317 КАС України, з прийняттям нової постанови про задоволення  позовних вимог. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі №  160/6899/20 – скасувати та ухвалити нову постанову.
Позовну заяву ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС України у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 14.02.2020 року № Ф-16624-53/64.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень), 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 500,00 грн. (п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст. 328,  329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко