Ухвала
Іменем України 
 
08 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/3479/20
провадження № 51- 5911 ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                          ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції та апеляційної інстанції на  ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,
 
встановив:
 
Луцький міськрайонний суд Волинської області вироком від 07 квітня                  2020 року визнав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має середню освіту, одруженого, працюючого водієм ПП «Луцькекспрес», раніше не судимого, винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено його від  відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 10 вересня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
 
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 02 жовтня 2018 року, близько 21 год. 35 хв., керуючи автомобілем марки «Volkswagen LT-35 D», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автомобільній дорозі сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», зі швидкістю понад 50 км/год., на ділянці дороги поблизу буд. 33, по вул. Рівненській в с. Струмівка Луцького району Волинської області, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, при виникненні небезпеки для руху – пішохода ОСОБА_5 , який йшов у зустрічному напрямку та якого він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на потерпілого, внаслідок чого останній від отриманих травм помер у Луцькій міській клінічній лікарні.
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання, оскільки не повною мірою зважив, зокрема, на те, що внаслідок злочинних дій засудженого настали тяжкі та незворотні наслідки – смерть людини, а також не в повній мірі враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та обставини його вчинення, а саме грубого порушення засудженим Правил дорожнього руху. Також вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_4 та даним про його особу, ухвалу належним чином не мотивував. 
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
 
Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.
 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
 
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
 
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання                  ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин у сфері безпеки дорожнього руху та спричинив невідворотні наслідки у виді смерті людини, однак вину визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання та роботи, а також міцні соціальні зв`язки, характеризується виключно позитивно, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду. Разом з цим, суд врахував пом`якшуючі покарання обставини:  щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, завданої вчиненим злочином. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
 
З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України. 
 
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції. 
 
Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст. ст. 50, 65 КК України та погоджуючись з вироком суду в частині призначення ОСОБА_4 покаранняіз застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, зазначив, що з огляду на відсутність обтяжуючих покарання обставин та усі наведені пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики, відшкодував потерпілій заподіяну злочином шкоду, та думку потерпілої сторони, яка щодо покарання покладалася на розсуд суду, суд першої інстанції визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і застосував до нього положення ст. 75 КК України. Також апеляційний суд звернув увагу на те, що після вчинення необережного злочину ОСОБА_4 відразу звернувся до потерпілої з допомогою та відшкодував завдані збитки, а також не був помічений у будь-яких інших протиправних діях.
 
При цьому колегія суддів зауважила, що доводи сторони обвинувачення стосовно того, що судом першої інстанції не було призначено ОСОБА_4  додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є непереконливими, оскільки місцевий суд врахував особу винного, який працює на посаді водія, й ту обставину, що керування транспортним засобом є основним та єдиним джерелом доходу його родини, а тому не призначив додаткову міру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для  призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.
 
Колегія суддів погоджується з цим висновком і вважає, що призначене покарання ОСОБА_4  відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
 
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.
 
На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено. 
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції та апеляційної інстанції на  ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 вересня   2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3