ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3845/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Прокопчук Т.С. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Кругового О.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року (головуючий суддя – Прасов О.О.) по адміністративній справі №280/3845/20, розглянутої у спрощеному провадженні
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області ) з   позовом, в якому  просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати йому пенсію за віком з дня набуття права на призначення пенсії, тобто з 11.09.2019 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено яке обґрунтоване тим, що позивач станом на день досягнення 60 років не мав необхідного підтвердженого страхового стажу 26 років, а тому відсутні підстави для призначення йому пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована протиправними діями відповідача щодо не зарахування до страхового стажу періодів його роботи, зазначених в трудовій книжці, а саме: з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року, з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року, з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року, з 20.09.2006 року по 25.08.2010 року, оскільки позивач не може відповідати за дотримання відповідальними особами порядку заповнення трудової книжки, а також сплати соціальних внесків.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, в зв`язку з чим просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
11.09.2019 року позивач звернувся до   із заявою про призначення пенсії за віком.
Повідомленням від 10.12.2019 за №2863/02.8 ГУ ПФУ в Запорізькій області повідомив позивача про   відмову у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного стажу для її призначення. При цьому пенсійний орган не зарахував до страхового стажу ОСОБА_1 періоди   роботи, зазначені в трудовій книжці: з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року - помилка в даті звільнення, не засвідчені виправлення в даті наказу про звільнення; з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року  - хибна дата в наказі про працевлаштування 01.16.1991, дата наказу про звільнення перекручена та не відповідає даті звільнення;  з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року - запис про звільнення в трудовій книжці   не завірено підписом відповідальної особи підприємства; з 20.09.2006 року по 25.08.2010 року відсутні дані про сплату внесків на загальнообов`язкове.
Не погодившись з таким рішення пенсійного органу, позивач звернувся з позовом до суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
За приписами частин 2, 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до 01.01.2004 року - на підставі документів та порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
За пунктом 1 цього Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у  ній трудовий стаж   встановлюється   на  підставі   інших  документів, виданих за місцем роботи,  служби,  навчання,  а  також  архівними установами. У разі, коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу, за бажанням особи, може здійснюватися органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків (п. 2 цього Порядку).
Відповідно до пункту 3 Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
В свою чергу, наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Згідно пункту 1.1 цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (п.п.2.2 Інструкції).
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції).
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4. Інструкції).
Аналогічні вимоги містила Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162.
В свою чергу, право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок, яке не може нею контролюватись, тому на цю особу не може бути покладено тягар наслідків здійснених помилок.
Натомість, згідно із ч.  3 ст. 44 КАС України органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Тобто пенсійний орган, у випадку виявлення помилок, або неточностей у заповненні трудової книжки, має право звернутись до підприємств, організацій і окремих осіб, на яких працювала особа, що звернулась із заявою про призначення пенсії, із запитом про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права на пенсію.
Матеріали справи свідчать, що  ГУ ПФУ в Запорізькій області не   зараховано наступні періоди роботи позивача:
- з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року в колгоспі ім. Котовського,  у зв`язку із помилкою в даті звільнення, не засвідчення виправлення в даті наказу про звільнення;
з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року в Автобазі тресту «Укрспецводмонтаж», у зв`язку із хибною датою в наказі про працевлаштування (01.16.1991), дата наказу про звільнення перекручена та не відповідає даті звільнення;
з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року у ВАТ «Союз-Авто», у зв`язку з тим, що запис про звільнення в трудовій книжці взагалі не завірено підписом відповідальної особи підприємства.
В той же час  до названих підприємств, або їх правонаступників відповідачем не   направлено запитів про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права позивача на пенсію.
При цьому, звернення пенсійного органу до архівних установ із запитами в даному випадку не може бути визнано належним виконанням ч.3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки документи, зокрема первинні, надаються в такі установи лише у випадку ліквідації підприємства.
Щодо не зарахування періоду роботи позивача з 20.09.2006 року по 25.08.2010 року у ТОВ «Агросіл Групп»  у зв`язку із відсутністю даних про сплату внесків, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
З викладеного вбачається, що зарахуванню до страхового стажу передує перевірка територіальними органами Пенсійного фонду даних про сплату страхових внесків, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Тобто за відсутності даних про сплату страхових внесків період роботи особи, яка звертається за призначенням пенсії, не може бути зарахований до страхового стажу.
З матеріалів справи вбачається, що за період роботи позивача з 20.09.2006 року по 25.08.2010 року у ТОВ «Агросіл Групп»  відсутні дані про сплату страхових  внесків, що виключає можливість зарахування означеного періоду до страхового стажу.
Відтак, з огляду на встановленні у цій справі обставини, колегія суддів констатує необхідність зарахування до страхового стажу позивача, спірних періодів роботи, а саме: з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року, з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року, з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року (разом 9 років 8 місяців 27 днів).
Оскільки ОСОБА_1 станом на дату звернення до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком досяг 60 віку, відповідачем визнана наявність  стажу роботи  17 років 7 місяців 21 день згідно повідомлення від 10.12.2019 року №2863/02, та стаж, що  підлягає зарахуванню за судовим рішенням – 9 років 8 місяців 27 днів, а в цілому страховий стаж позивача складає 26 років 8 місяців 27 днів, що є   підставою для призначення позивачу пенсії за віком.
В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).
У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі "Чуйкіна проти України" ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Крім того, "ефективний засіб правого захисту" можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.
З урахуванням викладеного, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року в колгоспі ім. Котовського – 3 роки 9 місяців 18 днів,  з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року в Автобазі тресту «Укрспецводмонтаж» – 5 років 1 місяць 06 днів, з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року у ВАТ «Союз-Авто» – 2 місяці 12 днів, покладання на відповідача  зобов`язання  зарахувати до страхового стажу позивача вищезазначених періодів роботи, визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та покладання на відповідача  зобов`язання   призначити та виплачувати йому пенсію за віком з дня набуття права на призначення пенсії з дати звернення із відповідною заявою з 11.09.2019 року.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам справи та дійшов помилкового висновку про правомірність рішення відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись   ст. 315,  317, 321, 322,325  Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року по адміністративній справі №280/3845/20 – скасувати та прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року в колгоспі ім. Котовського – 3 роки 9 місяців 18 днів,  з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року в Автобазі тресту «Укрспецводмонтаж» – 5 роки 1 місяць 06 днів, з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року у ВАТ «Союз-Авто» – 2 місяці 12 днів.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 12.03.1987 року по 30.12.1990 року в колгоспі ім. Котовського – 3 роки 9 місяців 18 днів,  з  16.01.1991 року – по 12.02.1996 року в Автобазі тресту «Укрспецводмонтаж» – 5 роки 1 місяць 06 днів, з 31.12.2002 року по 13.03.2003 року у ВАТ «Союз-Авто» – 2 місяці 12 днів.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня набуття права на призначення пенсії, тобто з 11.09.2019 року.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі  2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 17 листопада 2020 року, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Головуючий - суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий