ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 р.	Справа № 520/13699/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 10.02.20 року по справі № 520/13699/19
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Головного управління ДПС у Харківській області                
          про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі – відповідач, ГУ ДПС, контролюючий орган), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1356699-5706-2031 від 05.04.2019, яким ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) нарахований земельний податок з фізичних осіб у 2019 році на суму 35641,84 гривень.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №1356699-5706-2031 від 05.04.2019 року, яким ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) нарахований земельний податок з фізичних осіб у 2019 році на суму 35641 (тридцять п`ять тисяч шістсот сорок одна) грн. 84 коп.
Стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704, 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції не дотримана така основна засада судочинства, як законність та обґрунтованість, що передбачає собою ухвалення судом рішення відповідно до норм матеріального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Так, відповідач зазначає, що згідно з ITC “Податковий блок” ОСОБА_1 перебуває на обліку у Київському управлінні ГУ ДПС у Харківській області, як платник земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0343 га. Взяття на облік ОСОБА_1 як платника земельного податку здійснено на підставі його заяви (вх. від 31.01.2015 № П - 2122), в якій він просив поставити його на облік як платника земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0343 гектар. Також, ОСОБА_1 надано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 6310137500:03:019:0501) від 18.02.2008 за № 208.
Платниками земельного податку, згідно з вимогами ст. 269 ПК України, є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Нормами ст. 10 ПК України земельний податок віднесено до місцевих податків, які, відповідно до п. 12.3. ст. 12 ПК України, приймаються рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах своїх повноважень.
Відповідно до п. 284.1 ст. 284 ПК України органам місцевого самоврядування надано повноваження щодо встановлення ставок плати за землю та пільг щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.
Рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 року № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» в редакції рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 року № 1284/18 передбачена ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких не проведено, у розмірі 3 відсотка від добутку базової вартості одного квадратного метра земель міста Харкова, помноженої на коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (під житлову та громадську забудову, для промисловості, транспорту тощо) (КФ) та на зональний коефіцієнт, який характеризує містобудівну цінність території в межах населеного пункту (економіко - планувальної зони) (Км2), за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідач вважає, що для всіх фізичних осіб - платників земельного податку, які не отримали довідку (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки своєї земельної ділянки, контролюючі органи здійснюють нарахування земельного податку, виходячи з нормативної грошової оцінки земель по м. Харкову.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Вказані висновки були викладені в постанові Верховного Суду від 15.02.2019 № 826/9948/16 та постанові від 27 лютого 2018 року № 826/8675/17, а також в постановах Верховного Суду України від 07 липня 2015 року (справа № 21 -775а15), від 07 липня 2015 року (справа № 826/12388/13-а) та від 24 листопада 2015 року (справа № 826/14703/13-а).
Не врахування вказаних обставин свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до з`ясування фактичних обставин даної справи, а судове рішення ґрунтується виключно на правовій позиції позивача, без урахування доводів та пояснень, наданих представником відповідача.
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції - повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 - без змін.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що позивач є власником частини нежитлових приміщень в літ. “А-2” по АДРЕСА_2 , загальною площею 360,5 кв.м на підставі Договору купівлі-продажу від 04.04.2002 року. Вказані нежитлові приміщення знаходяться на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 .
ГУ ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення №1356699-5706-2031 від 05.04.2019, яким позивачу визначено податкове зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб на суму 35641,84 грн.
ОСОБА_1 , не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем для обчислення позивачу податку на землю з фізичних осіб не використовувалась інформація, необхідна для обчислення і справляння плати за землю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Земельні відносини в Україні регулюються  Земельним  кодексом України, а справляння плати за землю, зокрема,  земельного податку здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України, яким визначено порядок оподаткування  земельних ділянок  і перелік пільг по земельному податку.
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Як визначено підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно з підпунктом  16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Статтями 125, 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Вказаними нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
При цьому, приписи пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України визначають, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. 
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пп.14.1.42 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок,  їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Згідно з п.п. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, до Державного земельного кадастру вносяться такі відомості про земельні ділянки, зокрема, як нормативна грошова оцінка: значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з пп. 8 п. 22 цього Порядку.
Відповідно до п. 2-1 Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 № 213, дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної ділянки у строк, що не перевищує трьох робочих днів з дати надходження відповідної заяви.
Згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" на отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
З матеріалів справи вбачається, що об`єктом оподаткування земельним податком є земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
В свою чергу, позивачем до суду першої інстанції надано витяг з Публічної кадастрової карти України, з якого не вбачається ідентифікації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , зазначена ділянка не сформована та не внесена у встановленому порядку у Державний земельний кадастр, право власності на вказану земельну ділянку станом на сьогодні жодним чином не оформлене.
Отже, до моменту виникнення прав особи на земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі, враховуючи положення Податкового кодексу України, така особа не повинна сплачувати земельний податок. 
Проте, як зазначає відповідач, згідно з ITC “Податковий блок” ОСОБА_1 перебуває на обліку у Київському управлінні ГУ ДПС у Харківській області, як платник земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0343 га. Взяття на облік ОСОБА_1 як платника земельного податку здійснено на підставі його заяви (вх. від 31.01.2015 № П - 2122), в якій він просив поставити його на облік як платника земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0343 гектар. Також, вказано, що ОСОБА_1 надано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 6310137500:03:019:0501) від 18.02.2008 за № 208.
Тобто, контролюючий орган, розраховуючи суму податкового зобов`язання з земельного податку позивачу, виходив з даних, зазначених у витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 6310137500:03:019:0501) від 18.02.2008, № 208.
При цьому, відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій не надано інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), необхідної для обчислення і справляння плати за землю або доказів звернення із запитом до вказаного органу за отриманням відповідної інформації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що передбачено пунктом 286.1 статті 286 ПК України.
Колегією суддів встановлено, що в обґрунтування правомірності нарахування позивачу земельного податку контролюючий орган посилається лише на дані бази ІС "Податковий блок".
При цьому, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції на підтвердження факту наявності у ОСОБА_1 у власності чи користуванні спірної земельної ділянки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 77, 78 КАС України, зокрема, даних Державного земельного кадастру, які б дозволили встановити факт наявності у ОСОБА_1 у власності чи користуванні спірної земельної ділянки.
Вищезазначені висновки щодо необхідності застосування контролюючим органом даних Державного земельного кадастру при нарахуванні земельного податку підтверджені правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 27.02.2018 року по справі № 826/14191/16, від 25.04.2019 року по справі № 820/402/17.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.02.2019 по справі № 826/9948/16 та від 27.02.2018 по справі № 826/8675/17, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція.
Окрім того, вказані постанови та ця справа мають різні підстави позову, а висновки, які сформовані у вищезазначених постановах, та на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, а саме про те, що правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності, взагалі не мають жодного відношення до даної суті спору.
З огляду на викладене, контролюючим органом при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що податкове  повідомлення - рішення  Головного управління ДФС у Харківській області № 1356699-5706-2031 від 05.04.2019 є протиправним, а тому підлягає скасуванню. 
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність податкового повідомлення-рішення, що оскаржується.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зміст апеляційної скарги, який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року по справі № 520/13699/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено  12.10.2020 року