Ухвала 
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 607/14338/19
провадження № 61-13858ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційні скарги представника ОСОБА_1  - адвоката Молень Ірини Йосифівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року та додаткову постанову цього ж суду від 14 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року    ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до     ОСОБА_2 у якому просив припинити його право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться на      АДРЕСА_1 , що належить йому, виділити в натурі у власність 11/20 частин цього будинку з надвірними будівлями і спорудами та визнати за ним право власності на виділену в натурі частку, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення про розподіл судових витрат.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу    ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року - без змін.
Апеляційну скаргу    ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою стягнуто з    ОСОБА_1 на користь   ОСОБА_2 суму у розмірі 12 727 грн понесених витрат.
Додатковою постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року заяву ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу та стягнення судового збору задоволено. Ухвалено додаткове судове рішення до постанови Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 3 000 грн - витрат на правничу допомогу та 420,40 грн - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
14 вересня 2020 року та 18 вересня 2020 року представник    ОСОБА_1  - адвокат Молень І. Й. із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційними скаргами на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року та додаткову постанову цього ж суду від 14 серпня 2020 року.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не навів передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення конкретних випадків, наведених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав процесуального закону при поданні касаційних скарг щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, такі скарги підлягають поверненню заявнику.
Повернення скарг не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Молень Ірини Йосифівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року та додаткову постанову цього ж суду від 14 серпня 2020 року вважати неподаними та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             В. В. Яремко