ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 200/13312/18-а
адміністративне провадження № К/9901/17299/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г., 
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року (суддя Стойка  В.  В.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року (судді: Гаврищук  Т.Г., Компанієць  І.Д., Сіваченко  І.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа Державна судова адміністрація України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа Державна судова адміністрація України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 01 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання постанови незаконною - задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 05 липня 2012 року № 5126-УІ "Про звільнення судді", якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Позивач приступив до виконання обов`язків судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та отримував заробітну плату згідно штатного розкладу, проте заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року позивачу не нарахували та не виплатили. Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області від 22 жовтня 2018 року № 05-1467/18, ОСОБА_1 повідомлено про те, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області наразі не має правових підстав для вирішення питання щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Крім того, зазначений час з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року без відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, не може вважатися вимушеним прогулом. Тому, позивач був змушений звернутися із даним позовом до суду про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року позов задоволено повністю. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року включно. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснити сплату єдиного соціального внеску з нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року включно.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що рішенням Верховного Суду від 01 лютого 2018 року № 800/341/17 (П/9901/18/18) визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 05 липня 2012 року № 5126-УІ "Про звільнення судді" та позивач приступив до виконання обов`язків судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з 13 вересня 2018 року, тому врахувавши вимоги статті 235 КЗпП України, суди дійшли висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідач вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.
Скаржник зазначив, що у період з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року трудові відносини між позивачем із судовою установою були припинені. Також вказав те, що Верховний Суд, розглядаючи аналогічний спір, в постанові від 11 квітня 2018 року по справі №826/14440/15 (К/9901/3584/18) зазначив, що оскільки здійснення правосуддя на професійній основі регулюється винятково Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів», на суддю як на особу публічного права із особливим статусом не розповсюджуються загальні норми трудового законодавства.
Скаржник зауважив те, що кошторисом не передбачено відкриття асигнувань для ТУ ДСА України в Донецькій області на 2018 рік за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», за рахунок яких мало б виконуватися судове рішення (за наявності такого) в частині стягнення середньої заробітної плати на користь суддів чи працівника суду.
Позиція інших учасників справи.
Від позивача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача та залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 25 листопада 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Указом Президента України від 31 серпня 2004 року № 1026/2004 позивача призначено на посаду судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. 14 грудня 2004 року позивачем прийнято присягу судді.
Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2010 року позивач обраний на посаду судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області безстроково.
29 травня 2012 року Вища Рада Юстиції прийняла рішення № 748/0/15-12 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за порушення присяги.
05 липня 2012 року Верховна Рада України прийняла постанову № 5126-У1 про звільнення позивача з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку з порушенням присяги.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні позову до Верховної Ради України про визнання постанови від 05 липня 2012 року № 5126-У1 незаконною.
Не погодившись із зазначеним рішенням Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року, у лютому 2013 року позивач подав до Європейського суду з прав людини заяву проти України.
З огляду на схожість заяви позивача з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об`єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.
19 січня 2017 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "Куликов та інші проти України", зокрема і за заявою позивача № 15073/13, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
У травні 2017 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд Верховним Судом України з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), у якій просив скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову.
Постановою Верховного Суду України від 07 серпня 2017 року заяву позивача задоволено частково, постанову Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
Ці обставини були встановлені судом в рішенні колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 01 лютого 2018 року № 800/341/17 (П/9901/18/18) та відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України не підлягають доказуванню.
Рішенням колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 01 лютого 2018 року №800/341/17 (П/9901/18/18), позов до Верховної Ради України про визнання постанови незаконною - задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 05 липня 2012 року № 5126-УІ "Про звільнення судді".
12 вересня 2018 року наказом Голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 12-к скасовано наказ від 13 липня 2012 року № 13-к про відрахування позивача 13 липня 2012 року зі штату Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку з порушенням присяги; наказано вважати позивача таким, що приступив до виконання обов`язків судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з 13 вересня 2018 року; продовжено виплачувати позивачеві раніше встановлену щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 % посадового окладу як такому, що має стаж роботи станом на 16 липня 2012 року - 28 років 07 місяців 06 днів; наказано відділ планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Донецькій області здійснити виплату позивачеві середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17 липня 2012 року.
Підставами для винесення зазначеного наказу голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2018 року № 12-к, слугувала заява позивача, рішення Верховного Суду України від 01 лютого 2018 року № 800/341/17 (П/9901/18/18) та рішення Європейського суду з прав людини №15073/13 від 19 січня 2017 року.
Надалі позивач приступив до виконання обов`язків судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та отримував заробітну плату згідно штатного розкладу, проте заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року позивачу не нарахували та не виплатили.
Відповідач листом від 22 жовтня 2018 року № 05-1467/18 повідомив позивача про те, що відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У Рішенні Верховного суду від 01 лютого 2018 року № 800/341/17 (П/9901/18/18) судом не вирішено питання стосовно виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області наразі не має правових підстав для вирішення питання щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Крім того, зазначений час з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року без відповідного судового рішення, яке набуло законної сили, не може вважатися вимушеним прогулом.
Не погоджуючись з відмовою відповідача стосовно виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Релевантні джерела права та акти їх застосування.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-IX). 
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-IX касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.
Частиною шостою статті 19 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 06 червня 2016 року №1402-VIІІ (далі - Закон №1402-VIІІ) встановлено, що кількість суддів у суді визначає Державна судова адміністрація України за погодженням з Вищою радою правосуддя з урахуванням судового навантаження та в межах видатків, визначених у Державному бюджеті України на утримання  судів та оплату праці  суддів. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №1402-VIІІ голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ.
Згідно із частинами першою, другою статті 48 Закону №1402-VIІІ суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Частиною першою статті 52 Закону №1402-VIІІ встановлено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.
Суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Відповідно до частини 10 статті 135 Закону №1402-VIІІ суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно із частиною другою статті 148 Закону №1402-VIІІ видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:
Пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону №1402-VIІІ встановлено, що Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 
Статтею 149 Закону №1402-VIІІ визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Указ Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10 червня 1997 року № 503/97 встановлено, що акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття (абзац 3 пункту 7). 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Суддя - це посадова особа, що має статус, визначений  чинним законодавством. Призначення чи обрання на посаду, звільнення та організація суддівської кар`єри (професійної діяльності) здійснюється в порядку спеціальних процедур, визначених спеціальним законодавством.
Правовий статус судді та гарантії здійснення професійної діяльності регулюється винятково Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Статус судді визначається дотриманням таких умов: призначенням чи обранням суддею із обов`язковим складанням присяги, зайняттям штатної посади у відповідному суді і здійсненням правосуддя.
Звертаючись до суду із позовною заявою позивач посилався на те, що рішенням Верховного Суду від 01 лютого 2018 року № 800/341/17 (П/9901/18/18) визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 05 липня 2012 року № 5126-УІ "Про звільнення судді" та позивач відповідно до наказу від 12 вересня 2018 року № 12-к Голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області приступив до виконання обов`язків судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з 13 вересня 2018 року, а тому на нього розповсюджуються норми частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, якими встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 12 вересня 2018 року № 12-к Голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області позивача поновлено в трудових правах, зокрема, відновлено правовий статус судді з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу.
В той же час суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ту обставину, що судом першої інстанції не було визначено розміру такого заробітку у встановленому законодавством порядку.
За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.  
Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 14 січня 2014 року по справі № 21-395а13, сформулював правову позицію, згідно якої суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за втановленими законодавством правилами.  
Верховний Суд підтримує цю позицію, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі №822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі №820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі №2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, та звертає увагу, що при визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.
Однак, суд першої та апеляційної інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, не дослідили питання обчислення середньої заробітної плати, не визначили її розмір та відповідно не навели у своїх рішеннях розрахунків належних до стягнення сум.
Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів як першої так і апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору.
За наведених обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що судові рішення попередніх інстанцій про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Згідно частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 460-IX та статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року скасувати справу направити на новий судовий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач:                                                                    А.Г. Загороднюк

Судді                                                                                           Л.О. Єресько

                                                                                                   В.М. Соколов