ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/8081/16
адміністративне провадження № К/9901/17773/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Мацедонської В.Е.
суддів: Данилевич Н.А., Кашпур О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу  ОСОБА_1   
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2019 (головуючий суддя – Коротких А.Ю., судді: Літвіна Н.М., Сорочко Є.О.) 
у справі № 826/8081/16
за позовом  ОСОБА_1   
до Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління), Командира військової частини НОМЕР_1 
про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
1. Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду позовом до Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління) (далі – відповідач 1), Командира військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач 2),   в якому, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог, просив:

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до  наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595  у редакції  наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ; 

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) вчинити відповідні дії щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди    у розмірі 40% з 01 вересня 2013 року та 60% з 01 січня 2014 року; 

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) нарахувати на невиплачене грошове забезпечення індексацію і виплатити встановленим чином; 

- відповідно до пункту 4 частини 2 та з урахуванням частини 3  статті 23 Цивільного кодексу України  виплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. (місячне грошове забезпечення за лютий 2019 року), так як судовий процес проходить більше двох років і позивачу постійно приходиться витрачати свій робочий (особистий) час на підготовку, надання відповідних документів до суду (окружний, апеляційний, касаційний) та бути присутнім на відповідних судових засіданнях.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
Таке рішення суд касаційної інстанції прийняв, виходячи з того, що судами першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням статей 52, 53 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), не було розглянуто питання щодо залучення командира військової частини НОМЕР_1 до участі у справі.
  Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року без виходу до нарадчої кімнати до участі у справі в якості співвідповідача залучено командира військової частини НОМЕР_1 , а клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача,  військову частину НОМЕР_1 залишено без розгляду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи таке рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано жодних доказів наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) щодо призначення позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ”, отже підстави для виплати позивачу за період його перебування за межами України (з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року) додаткової винагороди в розмірах 40% і 60% відсутні. 
З огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати додаткової грошової винагороди, також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки ця вимога є похідною. 
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, уважає постанову незаконною та необґрунтованою, а тому просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує на те, що в роз`ясненні Департаменту фінансів від 19.03.2014 №248/2/9/1/164 зазначено, що грошова винагорода та премія підлягають виплаті військовослужбовцям щомісяця та за своїм економічним змістом відносяться до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру, тому військовослужбовцям, які входять до складу національного контингенту та національного персоналу України, у період виконання службових обов`язків за межами України зберігається виплата щомісячної додаткової грошової винагороди та премії. Проте, даний факт судами попередніх інстанцій не враховано. Також судами попередніх інстанцій не досліджено факт наявності (відсутності) наказів командира військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати позивачу ЩГВ -20%, 40%, 60%.
Відповідачем – 1 та відповідачем - 2 подано відзиви на касаційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, просять у задоволенні вимог касаційної скарги відмовити.
Командир військової частини НОМЕР_1 посилається на те, що за особами, що входять до складу національного континенту та національного персоналу України, у період виконання службових обов`язків за межами України зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 відсотків посадового окладу або середньої заробітної плати за останнім місцем служби чи роботи, окладу за військовим (спеціальним) званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру. При цьому, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою №889, має тимчасовий характер, а підстави для видання наказів про зміну у виплаті цієї винагороди у командира військової частини були відсутні.    
Скаржником заявлено клопотання про розгляд справи за його участі.
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі № 826/8081/16.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 22 вересня  2020 року №1788/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Яковенка М.М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи, адміністративна справа №826/8081/16 була передана на розгляд колегії суддів: Мацедонської В.Е. (суддя-доповідач), Данилевич Н.А., Шевцова Н.В.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 14 грудня  2020 року № 2478/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з відпусткою судді Шевцової Н.В., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справ, згідно з наказом голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Смоковича М. І. від 01.12.2020 № 92-К.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи, адміністративна справа №826/8081/16 була передана на розгляд колегії суддів: Мацедонської В.Е. (суддя-доповідач), ОСОБА_2 , Кашпур О.В.

ІІ. УСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 25 червня 2013 року №204 полковника ОСОБА_1 увільнено із займаної ним посади, зараховано на грошове забезпечення до фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України та призначено до складу групи військових спостерігачів Центру забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України і направлено до Придністровського регіону Республіки Молдова старшим офіцером (старшим військовим спостерігачем).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16 липня 2013 року №131 полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 16 липня 2013 року, виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення з 1 по 16 липня 2013 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17 липня 2013 №115 полковника ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини і на всі види забезпечення.
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 10 червня 2014 року №283 позивача увільнено від займаної посади та призначено заступником начальника оперативного відділу організаційно-планового відділу управління головного управління забезпечення Збройних Сил України.
Наказом командира військової частини від 29 липня 2014 року №138 позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 29 липня 2014 року.
Повернувшись до України, позивач звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про нарахування та виплату йому не отриманої щомісячної додаткової грошової винагороди за час проходження служби за кордоном у розмірі 20%, 40% та 60%.
Листом від 01 березня 2016 року вих. №305/300 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати йому щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % та 60 %, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889.
Ураховуючи, що за останнім (до вибуття за кордон) місцем служби розмір щомісячної додаткової грошової винагороди становив 20%, зазначена виплата зберігалась під час проходження служби за кордоном.
Уважаючи, що відповідач за час закордонного відрядження протиправно не виплачував йому щомісячну додаткову грошову винагороду, позивач звернувся з даним позовом до суду.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
4.  Конституція України
Частина 2  статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
5.   20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” № 2011-XII (далі – Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частинами 3, 4 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
6. Постанова Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2011 року № 1284 « Питання забезпечення українських військових спостерігачів у Придністровському регіоні Республіки Молдова».
Пунктом 2 установлено, що за українськими військовими спостерігачами зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 відсотків окладу за військове звання, посадового окладу за останнім місцем служби, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
7. Постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», яка стосується питань грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби,  внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій (далі – Постанова № 889).
У пункті 1 Постанови № 889 передбачена виплата винагороди:
1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року – у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року – у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року – у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року – у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року – у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, – у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Пунктом 2 Постанови №889 передбачено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
7. На виконання Постанови № 889 Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року № 595 затвердив Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 листопада 2010 року за № 1194/18489 з наступними змінами; далі – Інструкція № 595), положення якої застосовувались з 01 жовтня 2010 року.
Відповідно до пункту 3 Інструкції № 595 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).
Згідно з пунктом 5 Інструкції № 595 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) – на підставі наказів вищих командирів (начальників).
Пунктом 8 Інструкції № 595 встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Приписами пункту 9 Інструкції № 595 обумовлено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.
Відповідно до положень пункту 10 Інструкції командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1  статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи оскаржуване рішення, суди попередніх інстанцій, окрім іншого, дійшли висновку, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” та Інструкцією №595, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена лише за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин та її розмір не є фіксованим, тому вона не включається до складу грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 15 жовтня 2013 року (справа № 21-368а13), від 04 листопада 2014 (справа № 21-473а14), від 30 червня 2015 року (справа № 21-1446а15).
Колегія суддів уважає такий висновок помилковим, ураховуючи наступне.
Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019, Велика Палата дійшла наступних висновків:
Згідно з частинами другою, третьою 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
Колегія суддів Верховного Суду уважає необґрунтованим посилання судів першої та апеляційної інстанцій на постанови Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року (справа № 21-368а13), від 04 листопада 2014 (справа № 21-473а14), від 30 червня 2015 року (справа № 21-1446а15), оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, зокрема, забезпечення однакового правозастосування у судочинстві, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками Верховного Суду України.
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 справа № 826/11679/17, від 31.07.2019 № 826/3398/17.
Окрім того, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано жодних доказів наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) щодо призначення позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”, отже підстави для виплати позивачу за період його перебування за межами України (з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року) додаткової винагороди в розмірах 40% і 60% відсутні.
Проте, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції, не було установлено та досліджено факт наявності (відсутності) наказів командира військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року.
Як убачається з матеріалів справи, з урахуванням доповнень до позовної заяви, ОСОБА_1 було заявлено наступні позовні вимоги: 
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до  наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595  у редакції  наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852, за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ; 

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) вчинити відповідні дії щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди    у розмірі 40% з 01 вересня 2013 року та 60% з 01 січня 2014 року; 

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) нарахувати на невиплачене грошове забезпечення індексацію і виплатити встановленим чином; відповідно до пункту 4 частини 2 та з урахуванням частини 3  статті 23 Цивільного кодексу України  виплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. (місячне грошове забезпечення за лютий 2019 року), так як судовий процес проходить більше двох років і позивачу постійно приходиться витрачати свій робочий (особистий) час на підготовку, надання відповідних документів до суду (окружний, апеляційний, касаційний) та бути присутнім на відповідних судових засіданнях.
Проте судами попередніх інстанцій, не зважаючи на відмову в задоволенні позову повністю, фактично не було розглянуто позовну вимогу ОСОБА_1 щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до  наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595  у редакції  наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852, за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до частини 4  статті    9 Кодексу адміністративного судочинства України  суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
При цьому, згідно з частиною 3  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України    докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1  статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Відповідно до частини 1  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Аналізуючи вищенаведені норми, вбачається, що кодексом розподілено обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду в процесі збору доказів.
Вищенаведені статті спрямовані на забезпечення повного з`ясування    обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.
У свою чергу, суд не є пасивним спостерігачем за тим, що подають особи, які беруть участь у справі, на обґрунтування своїх вимог.
Щоб правильно встановити фактичні обставини справи, суд, відповідно до ст. 77 КАС України, наділено повноваженням збирати та оцінювати докази.
Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього  ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України  покладає на суд обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, наскільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Проте, всупереч вищенаведеним нормам, при прийнятті оскаржуваних рішень, судами попередніх інстанцій: 1) не було установлено та досліджено факт наявності (відсутності) наказів командира військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, а також наявності (відсутності) наказу командира щодо виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 20% за весь період відрядження; 2) не було розглянуто позовну вимогу ОСОБА_1 щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до  наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595,  у редакції  наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852, за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Вказані обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору, а вирішення вищезазначеної позовної вимоги має значення для вирішення і інших заявлених позовних вимог, як похідних.
Відповідно до ч. 2  ст. 341 КАС України  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, неповне з`ясування судом дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухваленого рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 2  ст. 353 КАС України  підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно з ч. 4 ст. 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З прохальної частини касаційної скарги убачається, що позивач оскаржує лише постанову суду апеляційної інстанції. 
З огляду на те, що судом апеляційної інстанції було залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким було допущено порушення, що мають значення для правильного вирішення справи, та з метою повного захисту, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд саме до суду першої інстанції.
Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями  341,  345, 353,  355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1    - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2019 - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                         В.Е. Мацедонська

Судді                                                                                      Н.А. Данилевич

                                                                                          О.В. Кашпур