Єдиний унікальний номер 219/12839/19 
Номер провадження 22-ц/804/3173/20        

Головуючий у 1 інстанції Фролова Н.М.                                                  Єдиний унікальний номер 219/12839/19
Доповідач  Папоян В.В.                                                                                 Номер провадження 22-ц/804/3173/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В.
суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря Гладуха О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, (головуючий у 1 інстанції суддя Фролова Н.М.),

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 10.12.2012 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві. 
Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте відповідач свої обов`язки за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 30.09.2019 року наявна заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 116700,53 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 1872,37 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 106894,80 грн; заборгованість за пенею та комісією - 1900,00 грн, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 5533,36 грн. (процентна складова). Зазначену суму та понесені судові витрати просив стягнути з відповідача.
Відповідач не погодилася з вимогами та подала зустрічний позов про визнання кредитного договору від 10 грудня 2012 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею недійсним, оскільки станом на момент його укладення вона була неповнолітньою особою (на момент укладення договору їй виповнилось 17 років). Вважає, що при укладенні договору було порушено вимоги ст.ст.32, 222 ЦК України, а саме щодо укладення правочинів неповнолітніми особами лише за згодою батьків. Згода батьків на отримання кредиту не наддавалась. Тому укладений між сторонами кредитний договір суперечить приписам частини другої статті 203 ЦК України.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено та задоволено зустрічний позов. Визнано недійсним кредитний договір від 10 грудня 2012 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.
В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку щодо недійсності правочину. Вважають, що укладений кредитний договір не виходить за межі дрібного побутового правочину, тому його укладення не потребує подальшої згоди батьків. Також позивачка не довела, що батьки дізнавшись про вчинення правочину протягом одного місяця заявили претензії банку. Крім того, кредитний ліміт було встановлено вже після досягнення позивачкою повноліття та вона почала користуватися кредитними коштами також після досягнення повноліття. 
Вважають, що при розгляді зустрічних позовних вимог суд безпідставно залишив поза увагою клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків строку позовної давності, якій сплинув 15.05.2016 року (3 роки від початку користування кредитними коштами). 
Щодо первинних позовних вимог зазначив, що при підписанні анкети-заяви відповідач погодилась з тим, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» складають між ним та Банком кредитний договір, також погодилась з усіма умовами кредитного договору. Наведений розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, надані до суду документи не досліджені. Також наводить судову практику у подібних правовідносинах.
ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вона  просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування зазначає, що початок користування кредитними коштами після досягнення нею повноліття не має правового значення для вирішення питання про недійсність правочину. Вона на час укладання договору мешкала окремо від батьків та вони не знали про укладення оспорюваного договору, отже й не могли його схвалити. Банком не надано доказів його схвалення.
Вважає, що ненадання судом оцінки розрахунку заборгованості не має правового значення, оскільки договір є недійсним та не створює юридичних наслідків окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Щодо застосування строку позовної давності зазначає, що будь-яких клопотань щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до суду першої інстанції банком  не заявлялось. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував просив рішення суду залишити без змін.
Інші особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.
Згідно із ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
В частини 2 статі 203 ЦК України зазначено, що особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Відповідно до ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). (ч.1 ст.34 ЦК )
Обсяг цивільної дієздатність фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років визначено положеннями ст. 32 ЦК України відповідно до яких крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу (дрібні побутові правочини, здійснення особистих немайнових прав на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом), фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). 
Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. 
Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. 
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 10.12.2012 року ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ Комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом оформлення і підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
У заяві, яка містить особистий підпис позичальника, зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими у рекламному буклеті, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг; а також, що він ознайомився та погодився з  Умовами та правилами надання банківських послуг.
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.
Відповідно до довідки позивача на виконання умов кредитного договору б/н від 15.05.2013 року ОСОБА_1 отримала картку № НОМЕР_1 , що мала термін дії до 12.2016 року.
Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.
Згідно з наданим позивачем розрахунком загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 30.09.2019 року складає 116700,53 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 1872,37 грн., заборгованість по процентам за користування - 106894,80 грн., заборгованість за пенею та комісією - 1900,00 грн., а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500,00 грн., процентна складова - 5533,36 грн. 
Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та задовольняючи зустрічний позов про визнання зазначеного договору недійсним, суд першої інстанції посилаючись на ст.ст. 203, 215, 222 ЦК України, виходив з того, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_1 була неповнолітньою. Докази надання згоди її батьками на укладення цього кредитного договору в матеріалах справи відсутні. Та оскільки оспорюваний правочин був вчинений неповнолітньою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, то спірний договір є недійсним та не створює юридичних наслідків окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Проте апеляційний суд не може погодитися з таким висновком з наступних підстав.
Положеннями статей 16, 203, 215 ЦК України визначено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України)
Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. 
Частинами першою та другою статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності  без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Згідно частини першої статті 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
Тобто, в силу приписів ч.3 ст.205, ч.1 ст.221 та ст. 222 ЦК України, правочин який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника вважається схваленим, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні правочину. Тобто схвалення може відбуватися як у формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Та по своїй суті схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника недійсним.
Таким чином, схвалення правочину припускається у разі, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник довідавшись про правочин не заявили претензію іншій стороні. Тому у даному випадку у юридичного значення набуває факт відсутності  заперечення тобто мовчання з боку батьків. 
Аналогічний правовий висновок, якій відповідно до ст.. 263 ЦПК України повинен враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права, висловлений Верховним Судом у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц (провадження № 61-29442св18).
Статтею 12 ЦПК України визначено, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Та у даному випадку саме на ОСОБА_1 , як на позивача за зустрічним позовом покладається обов`язок довести наявність підстав для визнання правочину недійсним, зокрема відсутність його схвалення батьками. Проте позивачем не надано будь-яких доказів, що її батьки не знали про укладений кредитний договір, чи знаючи про нього протягом одного місяця заявили претензії банку. Доводи викладені в запереченні на апеляційну скаргу щодо окремого проживання неповнолітньої особи з батьками на час укладення договору не підтверджуються матеріалами справи. 
За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 222 ЦК України та зробив необґрунтований висновок про задоволення зустрічного позову.
Апеляційний суд не приймає до уваги заяву АТ КБ «ПриватБанк» про застосування позовної давності, оскільки відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Якщо право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.
Оскільки у справі, яка є предметом апеляційного перегляду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання угоди недійсною, то заява про застосування позовної давності не має правового значення.
Враховуючі, що у задоволені первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором судом першої інстанції було відмовлено у зв`язку з недійсною правочину, то рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо первісного позову по суті, апеляційний суд виходить з того, що він підлягає частковому задоволенню, у межах стягнення за тілом кредиту у розмірі 1872,37 грн. з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. 
З матеріалів справи убачається, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом оформлення і підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. На підставі договору банком надано позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2000 грн. З наявної в матеріалах справи виписки з банківського рахунку по карті НОМЕР_1 виданої на ім`я ОСОБА_1 , за період з 10.12.2012 року по 21.12.2019 року, убачається, що позичальником кредитні кошти використовувались, проте зобов`язання по їх поверненню належним чином не виконані, внаслідок чого станом на 30.09.2019 року наявна заборгованість за тілом кредиту у сумі 1872,37 грн., що не перевищує визначеного договором кредитного ліміту. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав та стягнення з боржника на його користь фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 1874,37 грн. 
Водночас апеляційний суд зазначає, що у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, штрафів, пені та комісії слід відмовити з наступних підстав. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що  до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування. Послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду під час перегляду  03 липня 2019 року  судового рішення у подібних правовідносинах (справа  № 342/180/17) дійшла висновку, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір,  умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Отже, оскільки договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, то Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, лише у разі, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.
Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також. Якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Так, у анкеті-заяві позичальника від 10.12.2012 року процентна ставка не зазначена, також не зазначено номер та тип картки, «Універсальна» який було оформлено відповідачу, не зазначено умови надання кредиту, у тому числі розмір процентів та порядок їх нарахування, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо розміру та порядку нарахування комісії. Наданий банком Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить лише перелік «Універсальних карт», їх характеристику та значення, та не вказує на вид кредитної картки, отриманої відповідачем.
Щодо посилань позивача на практику Верховного Суду відносно того, що не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може само по собі бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, то апеляційний суд зазначає, що у даній справі факт укладання між сторонами саме кредитного договору не оспорюється.
З урахуванням наведеного апеляційний суд доходить висновку щодо часткового задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та стягненні на користь позивача 1872,37 грн., що становить заборгованість за тілом кредиту, та відмову у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Задовольняючі апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання зустрічного позову як споживач фінансових послуг, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви у розмірі 30,82 грн., та при поданні апеляційної скарги у розмірі 46,23 грн., а також компенсувати АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок Держави судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення у частині зустрічного позову у розмірі 1261,20 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення  Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року скасувати.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 грудня 2012 року у сумі 1872 (тисяча вісімсот сімдесят дві) грн. 37 коп., що складають тіло кредиту. У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 10 грудня 2012 року недійсним - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 30,82 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 46,23 грн.
Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1261,20 грн. за рахунок Держави Україна.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                            В.В. Папоян

Т.В. Космачевська

Ю.М. Мальований

Дата складення повного судового рішення - 18 листопада 2020 року
Суддя-доповідач                                                             В.В. Папоян