ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» грудня 2020 року 

м. Харків

справа № 645/1688/19-ц

провадження № 22ц/818/3886/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів - Колосовської А.Р., Дмитренко А.Ю.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник відповідача – ОСОБА_6 ,
треті особи – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна, Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року в складі судді Алтухової О.Ю.
в с т а н о в и в:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна, Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу № Н-6-362 від 26 грудня 1994 року. За вказаною адресою він проживав та був зареєстрований з 18 січня 1995 року.

Зазначив, що його батьки похилого віку та постійно проживали на території Російської Федерації, які хворіли, тому він часто виїжджав за межі України.

Вказав, що у листопаді 2018 року, коли він виїхав до батьків, невстановлені особи вибили йому двері в квартирі. В черговий раз, коли він виїхав за межі країни, йому зателефонували сусіди та повідомили, що в його квартирі встановлено нові двері. 

Зазначив, що за грудень 2018 року його квартиру перепродано двічі, а також вона була обтяжена іпотекою, таким чином за період з 01 грудня 2018 року до 22 грудня 2018 року змінилося чотири власника. Його перебування за межами Харківської області під час продажу його квартири підтверджується відповідними доказами.

Вказав, що наразі триває розслідування за кримінальним провадженням, яке внесено до ЄДРДР 19 грудня 2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України.

Зазначив, що договір купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2018 року, на його думку, укладено на підставі недійсного паспорту продавця з фальшованим фото власника, який ним втрачений ще у 2014 році, про що ним подано відповідну заяву до Фрунзенського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3641; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1984; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2129; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 44380005 від 03 грудня 2018 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 44787703 від 22 грудня 2018 року; витребувати у ОСОБА_5 на його користь з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилався на вимоги позову. Зокрема, зазначив, що відсутність обвинувального вироку суду не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

17 вересня 2020 року від представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Посилався на те, що позивачем не доведено як факт підроблення паспорту позивача, так і факт використання документу іншою особою. Також, в позовній заяві не оспорюється підпис позивача, проставлений в договорі купівлі- продажу спірної квартири.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушені.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № Н-6-362 від 26 грудня 1994 року, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.30-31 том 1).
З 18 січня 1995 року ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі (а.с.32,33 том 1).

03 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець передає квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,7 кв м, житловою - 19,1 кв м у власність покупцю, а покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 348 764,00 грн, які продавець отримав від покупця ще до підписання цього договору.

Пунктом 1.2. цього договору передбачено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі дублікату, реєстраційний номер дублікату № Д-5, виданого 22 серпня 2018 року Харківською товарною біржою – Договору № Н-6-362 купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого 26 грудня 1994 року Харківською товарною біржою, реєстраційний номер № Н-6-362 (а.с.20-21 том 2).

10 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупця, а покупець отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язується сплатити за нею певну грошову суму. Продаж квартири вчинюється за суму 460 030,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору.

Пунктом 2 цього договору передбачено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. 03 грудня 2018 року за реєстровим № 3641 (а.с.9-10 том 2).

22 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупця, а покупець отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язується сплатити за нею певну грошову суму. Продаж квартири вчинюється за суму 465055,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору.

Пунктом 2 цього договору передбачено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., 10 грудня 2018 року за реєстровим № 1984 (а.с.119-120 том 1, а.с.16-17 том 2).

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву до Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області за частиною 3 статті 190 КК України, яка 19 грудня 2018 року внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12018220460003067 (а.с.35 том 1).

Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року у справі № 645/7735/18 клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів – задоволено, надано слідчому СВ Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області Мамоновій К.О. або прокурору Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 Джевага О.В. дозвіл на тимчасовий доступ до оригіналу інвентаризаційної справи нерухомого майна – квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходяться у Комунальному підприємстві «ХМБТІ» Харківської міської ради, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 з можливістю їх вилучення (а.с.38-39 том 2).

З роздруківки з сайту МВС України щодо пошуку паспорта громадянина України серед викрадених та втрачених вбачається, що паспорт серії НОМЕР_1 знайдено серед викрадених та втрачених, дата реєстрації: 23 січня 2014 року (а.с.63 том 2).

Матеріали справи містять копії пасажирських квитків та чеків, а саме: чек № 605852, рейс № 75мн на 26 серпня 2018 року, маршрут Харків – Вороніж; пасажирський квиток на 27 листопада 2018 року, маршрут Вороніж – Дніпро, зупинка Харків прибуття 28 листопада 2018 року; чек № 656382 від 10 грудня 2018 року, рейс № 75мн, маршрут Харків – Вороніж; пасажирський квиток на 11 грудня 2018 року, маршрут Вороніж – Тамбов, зупинка Тамбов, прибуття 11 грудня 2018 року; пасажирський квиток на 12 грудня 2018 року, маршрут Вороніж – Харків, зупинка Харків, прибуття 13 грудня 2018 року (а.с.68-70 том 2). 

 Статтею 41 Конституції України  передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до положень статей  316, 317 ЦК України  правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 

Частиною першої статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Згідно з нормою  статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Також, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Матеріали справи свідчать про те, що на сьогодення власником спірної квартири є ОСОБА_5 , який придбав її у ОСОБА_4 , а він у свою чергу - у ОСОБА_3 , а той - у позивача.

За положеннями частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Як вбачається з матералів справи спірні договори укладено з додержанням вимог чинного законодавства.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту права власника є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦПК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У такому разі майно може бути витребуване від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої зазначеної статті у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, за яких за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається з правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Підставою визнання недійсним спірного договору купівлі – продажу між позивачем та ОСОБА_3 , на думку позивача, є його укладення на підставі недійсного паспорту, який ним втрачено у 2014 році, з фальшованим фото власника.

Проте, належних та допустимих доказів підробки паспорту серії НОМЕР_2 , який надано продавцем під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 не надано. З матеріалів справи не вбачається, що паспорт знайдено після 03 грудня 2018 року.

Ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник не заявляли клопотання про призначення відповідних судових експертиз.

Іншою підставою недійсності правочину, на думку ОСОБА_1 , є його перебування за межами Харківської області, що свідчить про використання документу іншою особою.

Матеріали справи дійсно містять копії чеків та квитків на 26 серпня 2018 року, 27 листопада 2018 року, 10 грудня 2018 року, 11 грудня 2018 року, 12 грудня 2018 року.

З викладеного вбачається, що 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 не перебував за межами Харківської області, оскільки вказані чеки та квитки придбані на інші дати, аніж на дату укладення спірного правочину.

Також, ОСОБА_1 та його представник в суді апеляційної інстанції посилалися ще й на те, що наразі триває розслідування за кримінальним провадженням, яке було внесено до ЄДРДР 19 грудня 2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України, що є підставою для задоволення його вимог.

Так, дійсно слідчим СВ Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження від 19 грудня 2018 року № 12018220460003067 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України.
Досудове розслідування слідчим правоохоронного органу як окрема стадія кримінального провадження не включає в себе надання оцінки доказам на предмет їх належності і допустимості, це є компетенцією суду.

На час розгляду справи вирок у кримінальному провадженні № 12018220460003067 відсутній.

В своїй сукупності доказів, наданих ОСОБА_1 , слід дійти висновку, що він не довів ані факт підробки документів, ані факт того, що за його паспортом договір купівлі – продажу укладала інша особа. Свій підпис в цьому договорі ОСОБА_1 також не оспорює. Укладені договори купівлі-продажу є виконаними.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 та його представник пояснили, що наразі в спірній квартирі проживає ОСОБА_5 , яку він придбав у ОСОБА_4 . 

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 не надав доказів порушення прав ОСОБА_1 при укладення між ним та ОСОБА_3 договору купівлі – продажу спірної квартири.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що  позивачем не доведено порушення його прав, тому в межах розгляду даної справи відсутні підстави для застосування частини 1 статті 388 ЦК України та витребування у ОСОБА_5 квартири на користь позивача.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 44380005 від 03 грудня 2018 року, індексний номер № 44787703 від 22 грудня 2018 року є похідними вимогами від визнання недійсними договорів купівлі-продажу, тому вони також не підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.