ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 187/279/17 (6-а/0187/4/20)
адміністративне провадження № К/9901/23630/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                        Єзерова А.А., Бевзенка В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020 (головуючий суддя: Круговий О.О., судді: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.) у справі №187/279/17 (6-а/0187/4/20) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, Виконавчого комітету Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, третя особа: Управління Держпродспоживслужби в Петриківському районі про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, утриматися від певних дій,
В С Т А Н О В И В:
У 2017 році ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6 ) звернулися до суду з позовом до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, Виконавчого комітету Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, третя особя: Управління Держпродспоживслужби в Петриківському районі, в якому, з урахуванням уточнень, просили:
визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області в частині неорганізації здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування в галузі поховання померлих на кладовищі по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області ; незабезпечення виконання вимог Закону України «Про поховання і похоронну справу» та ДСанПін 2.2.2.028.-99 «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» стосовно утримання кладовища по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області , в належному стані та недопущення поховань, допоховань та підпоховань померлих на кладовищі по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області у 300 метрів нормативній санітарно-захисній зоні;
зобов`язати Виконавчий комітет Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області у визначеному законодавством порядку розглянути питання щодо розробки проекту та технічної документації стосовно меж вказаного кладовища, розробити заходи з утримання та благоустрою кладовища по вулиці Шевченка в селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області , в тому числі шляхом встановлення огорожі вздовж навколо кладовища без збільшення існуючої території місця захоронення;
зобов`язати відповідачів утриматися від винесення рішень щодо поховання, до поховання, під поховання на кладовищі по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області .
Постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27.06.2017, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017, позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області в частині неорганізації здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування в галузі поховання померлих на кладовищі по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області , не забезпечення виконання вимог Закону України «Про поховання і похоронну справу» та ДСанПін 2.2.2.028.-99 «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» стосовно утримання кладовища по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області , в належному стані та не допущення поховань, допоховань та підпоховань померлих на кладовищі по вулиці Шевченка, між житловими будинками номер 5 та 7, у селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області у 300 метрів нормативній санітарно-захисній зоні;
зобов`язано Виконавчий комітет Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області у визначеному законодавством порядку розглянути питання щодо розробки проекту та технічної документації стосовно меж кладовища по вулиці Шевченка в селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області , розробити заходи з утримання та благоустрою кладовища по вулиці Шевченка в селі Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області , в тому числі шляхом встановлення огорожі навколо кладовища без збільшення існуючої території місця захоронення.
У травні 2020 року ОСОБА_1 в порядку статті 382 КАС України звернувся до суду першої інстанції  із клопотанням, в якому просив застосувати судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №187/279/17 (6-а/0187/4/20) та витребувати від відповідачів звіт про виконання судового рішення і, в разі необхідності, винести ухвалу суду про накладення штрафу.
Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.07.2020 у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю - відмовлено.
ОСОБА_1 оскаржив зазначену ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 299 КАС України у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.
Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що законодавець встановив можливість оскарження в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції з позитивним вирішенням питань пов`язаних із встановленням судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить Суд скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на продовження розгляду до Третього апеляційного адміністративного суду. В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення питання. Скаржник, з посиланнями на положення статті 294 КАС України, зазначає про те, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо накладення штрафу та інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу. Таким чином скаржник вважає, що судом невірно розтлумачено вказану норму, а тому апеляційному оскарженню підлягають як ухвали про задоволення клопотань про встановлення судового контролю, так і про відмову в їх задоволенні.
Ухвалою Верховного Суду від 29.10.2020 відкрито касаційне провадження у справі. 
Ухвалою Верховного Суду від 04.12.2020 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
Учасники провадження правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалися.
Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи встановлених судом, перевірив правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Частиною другою статті 293 КАС України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Пунктом 25 частини першої статті 294 КАС України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо накладення штрафу та інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу.
Отже зазначена норма не передбачає такий конкретний вид ухвали, як ухвала про відмову у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Проте, у цій нормі зазначено, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали з інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу.
У свою чергу зі змісту статті 382 цього Кодексу вбачається, що вона присвячена саме судовому контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах і в її частині першій вказано, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Таким чином, аналіз положень статей 294, 382 КАС України у сукупності свідчить про те, що до ухвал з інших питань судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, постановлених судом відповідно до статті 382 цього Кодексу відноситься, зокрема, й ухвали про відмову у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, а тому вона може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від судового рішення.
Трактування вказаних положень в інший, протилежний спосіб призвело б до ситуації, коли ухвала про відмову у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення не могла б взагалі бути оскаржена, оскільки особа, яка з нею не погоджується, - позивач, не має підстав для оскарження рішення по суті справи, так як воно, у цій ситуації, винесене на його користь.
Правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 11.07.2019 у справі №676/7339/18 та від 26.11.2020 у справі №160/8471/18, і колегія суддів не вбачає підстав відступати від такої.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.07.2020.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020 у справі №187/279/17 (6-а/0187/4/20) скасувати, а справу направити на продовження розгляду до Третього апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду                                                             С. М. Чиркін
                                                                                          А. А. Єзеров
                                                                                          В. М. Бевзенко