ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року	Львів	Справа № 500/754/20 пров. № А/857/11242/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Онишкевича Т. В., Судової-Хомюк Н. М.,
за участі секретаря судового засідання – Цар М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Мартиць О. І. об 11:08 год у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити дії,

                                                           ВСТАНОВИВ:

19.03.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача від 13.05.2019 року № Ф-3393-54-У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 21030,90 грн, зобов`язати відповідача скоригувати в інформаційній системі органів ДПС України дані інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення суми боргу, зазначеної у податковій вимозі від 13.05.2019 року № Ф-3393-54-У.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що в спірний період він не займався підприємницькою діяльністю на території України та доходу не отримував, а з 18.04.2018 перебуває у трудових відносинах. Зазначає, що контролюючим органом не дотримано порядку оформлення, строків та підстав складання і надіслання податкової вимоги. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що згідно з інформаційними даними контролюючого органу у позивача відсутні підстави для звільнення від сплати єдиного соціального внеску. Зазначає, що у період, за який нарахована сума єдиного соціального внеску, у позивача як фізичної особи-підприємця та як найманого працівника були відмінні види діяльності, які він здійснював, що підтверджує правомірність оскаржуваної вимоги.
В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13.05.2019 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3393-54, згідно з якою станом на 05.07.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 21030,90 грн, яку протягом 10 календарних днів з дня одержання цієї вимоги необхідно сплатити на відповідний рахунок. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 18.04.2018 позивач працює за трудовим договором та за нього сплачується єдиний внесок роботодавцем, а тому відповідачем протиправно винесено оскаржувану вимогу.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464-VI).
За визначенням пункту другого частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Перелік платників єдиного внеску передбачений статтею четвертою Закону № 2464-VI, серед якого, зокрема, є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;
Згідно з підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пунктах 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця без здійснення підприємницької діяльності, Законом № 2464-VI не врегульовані.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для правового висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його, незалежно від наявності бази для нарахування, є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що фізична особа-підприємець вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску, незалежно від фактичного отримання доходу, лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.11.2019 (справа №160/3114/19), від 05.03.2020 (справа № 824/509/19-а).
Як встановлено з матеріалів справи, 18.01.2008 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 21.01.2008 взятий на податковий облік.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 в суму недоїмки з ЄСВ в розмірі 21030,90 грн входить:
- за 2017 рік - розрахункова сума єдиного соціального внеску у розмірі 8448 грн;
- за 2018 рік - розрахункова сума єдиного соціального внеску у розмірі 9828,72 грн;
- за І квартал 2019 року - розрахункова сума єдиного соціального внеску у розмірі 2754,18 грн.
Разом з тим, як встановлено з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки, довідки про застраховану особу (ОК-5), позивач з 18.04.2018 працює в Комунальному підприємстві «Тернопільелектротранс» як найманий працівник за трудовим договором, а з лютого 2018 року за нього було сплачено страхові внески страхувальником - Комунальним підприємством «Тернопільелектротранс».
За встановлених обставин, так як позивач був найманим працівником і роботодавець з лютого 2018 року сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, доказів отримання позивачем у відповідний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач в період з лютого             2018 року був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в цей період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-3393-54У із сплати єдиного внеску, однак, лише в частині заборгованості за період з лютого 2018 по І квартал 2019 року в розмірі 11763,84 грн, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність підстав для їх задоволення.
Слід також зазначити, що відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 (справа №825/999/17) та від 26.02.2019 (справа №805/4374/15-а) відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що встановлення протиправності винесення вимоги про сплату боргу з єдиного внеску є підставою для зобов`язання відповідача виключити з інтегрованої картки відповідного платника відомості щодо відповідної суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування і таке зобов`язання є належним способом захисту порушеного права позивача.
Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що з 2017 року по січень 2018 року позивач був фізичною-особою підприємцем, а відтак, зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок, незалежно від отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності, що свідчить про правомірність винесення Головним управлінням ДПС у Тернопільській області вимоги про сплату єдиного внеску за вказаний період та про необґрунтованість позовних вимог в цій частині і відсутність підстав для їх задоволення.
За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-             

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 500/754/20 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 травня 2019 року № Ф-3393-54У на суму 11763,84 грн.
Зобов`язати Головне управління ДПС у Тернопільській області здійснити коригування інтегрованої картки платника ОСОБА_1 шляхом виключення недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 11763,84 грн.
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 09.12.2020