ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8227/20 Справа № 207/2750/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 44 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 липня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року АТ КБ “ПриватБанк” звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації – виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.06.2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" отримав у власність житловий будинок, загальною площею 89,40 кв.м., житловою площею 63,50 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 21.04.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 438. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку, загальною площею 89,40 кв.м., житловою площею 63,50 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, отже у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що суду не надано доказів того, що спірний будинок придбаний за рахунок кредиту (позики) банку, що відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем суду не надані докази на підтвердження належного повідомлення відповідачів про їх добровільне виселення.
В апеляційній скарзі ПАТ КБ “ПриватБанк” просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 20.06.2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" отримав у власність житловий будинок, загальною площею 89,40 кв.м., житловою площею 63,50 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 21.04.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 438. 
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 18.01.2019 року в будинку за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що суду не надано доказів того, що спірний будинок придбаний за рахунок кредиту (позики) банку, що відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем суду не надані докази на підтвердження належного повідомлення відповідачів про їх добровільне виселення. 
Так, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Доказів на підтвердження отримання відповідачами вимоги банку про виселення із будинку суду надано не було.
Крім того, позивачем до суду не надано доказів придбання спірного домоволодіння за рахунок кредиту (позики). 
Отже, враховуючи, що банком не було надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про доведеність вимог банку та наявність правових підстав для виселення відповідачів із жилого приміщення не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності рішення суду, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є необґрунтованими.
Доводи наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко