ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» листопада 2020 року 
м. Харків
справа № 638/5605/18-ц
провадження 22ц/818/802/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,
відповідач –  ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року в складі судді Штих Т.В. 
в с т а н о в и в:
У квітні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2015 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, що підтверджується розпискою.

Зазначив, що на підставі договору позики він передав, а ОСОБА_3 прийняв 14 червня 2015 року суму позики в розмірі 1 100 000,00 грн, що еквівалентно 50 000,00 доларів США та зобов`язався повернути кошти до 01 серпня 2015 року. 

Однак, до цього моменту відповідач зобов`язання щодо повернення суми позики не виконав. Усні вимоги повернути суму позики відповідач ігнорує, чим фактично ухиляється від виконання свого зобов`язання.

Вказав, що розмір суми позики станом на 28 травня 2018 року за офіційним курсом Національного банку України становить 1 305 375,85 грн, що еквівалентно 50 000,00 доларам США.

Зазначив, що розмір процентів від суми позики за період з 14 червня 2015 року по 28 травня 2018 року становить 569 935,59 грн, розмір 3% річних від простроченої суми за період з 02 серпня 2015 року по 28 травня 2018 року - 93 213,69 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 1 968 525,13 грн, з яких сума позики - 1 305 375,85 грн, проценти від суми позики – 569 935,59 грн, 3% річних від простроченої суми позики – 93 213,69 грн та судовий збір в розмірі 8 810,00 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики, що підтверджується розпискою від 14 червня 2015 року в розмірі 1 968 525,13 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 810,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні вимог позивача відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

При цьому вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що він не укладав договір позики з позивачем та не отримував цю суму, а також йому нічого не відомо про зазначену позивачем розписку від 14 червня 2015 року. Жодної розписки він не підписував. Оскільки грошові кошти він не брав, такий договір вважається неукладеним.

18 березня 2020 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав заочне рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що судом першої інстанції були вчинені всі необхідні дії для повідомлення відповідача про розгляд справи, а тому відповідач вважається таким, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте, в судові засідання не з`явився, заперечення на позов не подав. Вказав, що до цього моменту відповідач зобов`язання з повернення суми позики не виконав. Його вимоги щодо повернення суми позики ігнорує, чим фактично ухиляється від виконання свого зобов`язання. 

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року  ОСОБА_5  справу витребувано із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 24 грудня 2019 року.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

03 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 638/5605/18-ц (22ц/818/802/20) за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року та 22 вересня 2020 року за клопотанням представника відповідача призначено судову почеркознавчу експертизу, яку не було проведено, оскільки відповідач не надав вільні зразки почерку та підпису після червня 2015 року.

01 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивача надійшли письмові пояснення щодо проведення судової почеркознавчої експертизи, в яких вона не заперечувала проти її проведення, однак тільки в Харківському науково - дослідному інституті судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса, оскільки Харківський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, в якому пропонував доручити проведення судової експертизи відповідач, не має акредитації у сфері дослідження почерку та підпису.

23 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових матеріалів для проведення судової експертизи, яку залишено без задоволення. В додатку до цієї заяви надано щоденник, з якого не вбачається, що він належить ОСОБА_3 , що надані записи в щоденнику здійснено саме ним після червня 2015 року, так як в самій заяві зазначено, що вони здійснені до червня 2015 року. Також, колегія суддів зазначає, що недопустимо в такому вигляді надавати цей щоденник для проведення судової експертизи. Ані ОСОБА_3 , ані його представник в судове засідання не з`явились. Клопотань про відкладення розгляду справи на час її розгляду не надходило. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано доведеністю існування між сторонами договірних зобов`язань за договором позики, які оформлені розпискою про одержання коштів, і невиконання позичальником обов`язку щодо їх повернення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 червня 2015 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого ОСОБА_3 взяв у борг до 01 серпня 2015 року у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 100 000,00 грн та зобов`язався повернути в строк. Укладання договору позики підтверджується розпискою від 14 червня 2015 року.

В суді апеляційної інстанції кожна із сторін наполягала на своїх доводах. Представниця позивача наполягала на тому, що договір позики існує. Грошові кошти ОСОБА_3 брав у борг, однак борг не погасив. ОСОБА_3 та його представник - на тому, що ОСОБА_3 борг не брав, розписку не писав. 

В суді апеляційної інстанції було відібрано експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_3 . Неодноразові спроби проведення судової експертизи результатів не дали, оскільки ОСОБА_3 не сплатив за проведення експертизи та не надав вільних зразків почерку та підпису після червня 2015 року, як цього вимагав експерт.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц, та постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 203/836/16-ц провадження № 61-35518св18, від 19 червня 2019 року у справі № 500/2765/15-ц провадження № 61-33894св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31жовтня 2018року (справа № 707/2606/16-ц,провадження №61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_3 виникло перед ОСОБА_1 та ним не виконане.

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, факт передання відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та дійшов правильного висновку про порушення прав позивача щодо повернення відповідачем заборгованості за позикою, тобто прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не укладав договір позики з позивачем, жодної розписки він не підписував та не отримував цю суму є недоведеними, спростовуються наявністю боргової розписки у позивача (кредитора). Судову експертизу не проведено за відсутністю оплати за її проведення та вільних зразків підпису та почерку відповідача, які він протягом майже року так і не надав. 

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи не впливають на правильність вирішення спору з огляду на таке.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. 
 
З матеріалів справи вбачається, що зворотні повідомлення поверталися до суду першої інстанції з поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», у зв`язку з чим по справі ухвалено заочне рішення. ОСОБА_3 реалізував своє право на перегляд заочного рішення суду та подав відповідну заяву. Під час розгляду цієї заяви, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 давав пояснення по суті спору, подавав свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, та заперечення проти доводів і міркувань інших учасників справи.

Крім того, представник відповідача та сам відповідач скористалися надані їм законом процесуальними правами під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, (апеляційна скарга стосувалася саме того, що відповідач грошові кошти у позивача в борг не брав, сума боргу взагалі не була предметом оскарження), судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до  статті 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А. В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.