ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 807/2434/15
адміністративне провадження № К/9901/61656/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №807/2434/15

за позовом ОСОБА_1 
до Державної фіскальної служби України, Закарпатської митниці Державної фіскальної служби
про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді,

за касаційною скаргою Закарпатської митниці Державної фіскальної служби
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року (прийняте у складі: головуючого судді Луцович М.М., суддів Рейті С.І., Шешеня О.М.)
і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Улицького В.З., суддів Гулиди Р.М., Запотічного І.І.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернувся з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - «ДФС України»), Закарпатської митниці Державної фіскальної служби (далі - «Закарпатська митниця ДФС»), в якому просив стягнути із Закарпатської митниці ДФС на його користь середній заробіток за час затримки виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 2 березня 2012 року у справі №2а-0770/1139/11 про поновлення на роботі за період з 3 березня 2012 року до 29 травня 2015 року у розмірі: 302349,57 грн. 

Позов обґрунтований тим, що відповідачі не виконали вчасно судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, що відповідно до статей 235, 236 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») є підставою для стягнення із Закарпатської митниці ДФС на користь позивача його середнього заробітку у розмірі: 302349,57 грн за період з дня ухвалення відповідного судового рішення до дня поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Закарпатський окружний адміністративний суд рішенням від 30 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року, позов задовольнив частково, стягнув із Закарпатської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 2 березня 2012 року у справі №2а-0770/1139/11 за період з 3 березня 2012 року до 26 травня 2015 року у розмірі: 191731,41 грн з утриманням обов`язкових податків та зборів до Державного бюджету України.

Суди виходили з того, що відповідач не поновив позивача на роботі негайно після проголошення постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 2 березня 2012 року у справі №2а-0770/1139/11, а посилання Закарпатської митниці ДФС на відсутність її вини у затримці виконання судового рішення жодним чином не обґрунтовує правомірність такої затримки і не звільняє від відповідальності за невчасне поновлення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі Закарпатська митниця ДФС просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року та залишити позовну заяву без розгляду. Вказує на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права до фактичних обставин справи, що вказували на пропуск позивачем встановленого законом строку звернення до суду. Вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, оскільки із наказом про поновлення на посаді він ознайомився 9 червня 2015 року, а із цим позовом звернувся до суду 17 грудня 2015 року. Водночас, на думку скаржника, застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 233 КЗпП України є безпідставним, оскільки норми вказаної статті дають право на звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком тільки у випадку порушення законодавства про оплату праці.

Також Закарпатська митниця ДФС вказує на те, що:

- затримка поновлення ОСОБА_1 на роботі відбулася не з вини відповідачів, а у зв`язку з тим, що після поновлення на роботі позивач по місцю роботи не з`являвся, жодних дій, які б вказували на його намір вступити в трудові відносини з митницею, він не вчиняв, зокрема у строк, встановлений законом, позивач не подав виконавчий лист про поновлення його на роботі до примусового виконання;

- обставини щодо пропуску позивачем встановленого законом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відсутність поважних причин пропуску строку звернення до примусового виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі встановлені ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року у справі №2а-0770/1139/11;

- постанова суду від 2 березня 2012 року в частині поновлення позивача на роботі була виконана добровільно шляхом видання наказу Міністерства доходів і зборів України від 27 травня 2015 року №518-о;

- поновлення працівника на посаді можливе лише за ініціативними діями обох сторін у трудових правовідносинах (працівника і працедавця);

- обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

У своєму відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. Позивач не погоджується із твердженням відповідача про пропуск строку звернення до суду. Посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 1 липня 2015 року у справі №6-435цс15, зокрема: «законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидачу власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення».

Позивач зазначає, що згідно частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, питання пропуску строку звернення позивача до суду вже досліджувалося і це питання було окремо вирішене ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року, яка набрала законної сили і не оскаржувалася відповідачами.

Також позивач вказує на те, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Цей обов`язок не є похідним від дій особи, яку поновлено на роботі (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження). В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі №804/5096/17. Тому, на думку позивача, на відповідачах лежав обов`язок негайно виконати судове рішення в частині поновлення позивача на роботі, незалежно від того, чи звертався позивач за примусовим виконанням судового рішення до органів державної виконавчої служби.

ДФС України свого відзиву на касаційну скаргу не подала. Копію ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження від 25 вересня 2018 року отримала 1 жовтня 2018 року.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 2 березня 2012 року, яка набрала законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року, у справі №2а-0770/1139/11 задоволено позов ОСОБА_1 до Чопської митниці та до Державної митної служби України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 27 травня 2015 року №518-о «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Чопської митниці Міндоходів з 11 березня 2011 року.

Відповідно до наказу Чопської митниці Міндоходів від 29 травня 2015 року №55-о «Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від 27 травня 2015 року №518-о «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено на посаді з 11 березня 2011 року.

Згідно довідки Ужгородської митниці від 5 травня 2011 року №11/26-98 середньо-годинна заробітна плата позивача відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, на дату звільнення складала: 31,82 грн, а середньомісячна - 4948,01 грн.

Також суди встановили, що періодом затримки у виконанні постанови суду від 2 березня 2012 року у справі №2а-0770/1139/11 про поновлення ОСОБА_1 на посаді з вини відповідача є період з 3 березня 2012 року до 26 травня 2015 року включно.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Положеннями частин першої, другої статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

За частиною сьомою цієї ж статті, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно з частинами другою, третьою статті 14 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Приписами статті 370 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана Закарпатською митницею ДФС до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що затримка поновлення ОСОБА_1 на роботі відбулася не з вини відповідачів, Верховний Суд зазначає таке. 

З аналізу правових норм, що застосовуються до спірних правовідносин випливає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 поновлений на посаді першого заступника начальника Ужгородської митниці ДФС постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 2 березня 2012 року (залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року) у справі №2а-0770/1139/11.

Проте відповідачі виконали вказане судове рішення добровільно лише 27 травня 2015 року (наказ Міністерства доходів і зборів України від 27 травня 2015 року №518-о «Про виконання рішення суду»).

Отже, відповідачі допустили затримку виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 2 березня 2012 року, що тягне за собою обов`язок роботодавця виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки.

Відтак Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача 191731,41 грн середнього заробітку за час затримки виконання відповідачами вказаного судового рішення. Водночас Суд відхиляє доводи скаржника про відсутність його вини у такій затримці, оскільки чинним законодавством відповідальність роботодавця, передбачена статтею 236 КЗпП України, не поставлена у залежність від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №812/801/17 і від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18. 

Оцінюючи доводи скаржника щодо пропуску позивачем встановленого законом строку звернення до суду, Верховний Суд зазначає наступне.

З огляду на приписи частини другої статті 233 КЗпП України звернення позивача до суду з позовом про стягнення належного йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не обмежується будь-яким строком. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №808/1271/18.

До того ж, у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що така вимога є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України.  

За обставин цієї справи і викладеного правового регулювання Верховний Суд не вбачає обґрунтованих підстав для відступу від указаних правових позицій.

Відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач не пропустив строку звернення до суду із цим позовом.
Водночас суд касаційної інстанції не надає оцінку правильності розрахунку присудженої позивачеві суми, оскільки в цій частині скаржник жодних заперечень не висловлює. 
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
За встановлених судами обставин, викладеного правового регулювання і практики застосування відповідних норм права Верховним Судом і Верховним Судом України, суд касаційної інстанції вважає, що оскаржувані судові рішення необхідно залишити без змін. 
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Закарпатської митниці Державної фіскальної служби залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.
……………………………
…………………………….
…………………………….
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду