УХВАЛА

16 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/13875/15 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,
за участю секретаря судового засідання - Гогуся В.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020 (Коротун О.М., Сулім В.В., Чорногуз М.Г.) та рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 (Мудрий С.М.) у справі №910/13875/15
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" до Київської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення Київської міської ради III сесії VII скликання від 28.05.2015 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки №1100 від 13.03.2014 року"
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагра" (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Відповідач) про визнання нечинним та скасування рішення Київської міської ради III сесії VII скликання від 28.05.2015 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки №1100 від 13.03.2014 року".
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що умови договору оренди земельної ділянки від 13.03.2014 ним не порушувалися, вчасно сплачувалася орендна плата, перевірки щодо дотримання Позивачем вимог земельного законодавства Відповідачем не проводилися, з огляду на що відсутні підстави для розірвання зазначеного договору, а тому прийняте Відповідачем спірне рішення є незаконним.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 в позові відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2015 у іншій справі №826/8679/14 встановлені обставини надання земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "Вагра" з порушенням містобудівної документації та з порушенням будівельних норм, державних стандартів і норм, а тому визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Вагра" земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25 у Солом`янському районі м. Києва" №419/9907 від 23.10.2013.
Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що, оскільки судовим рішенням встановлені обставини надання Позивачу земельної ділянки з порушенням містобудівної документації та з порушенням будівельних норм, державних стандартів і норм, тому оскаржуване рішення прийнято Відповідачем в межах повноважень.
Також, судом першої інстанції взято до уваги те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у іншій справі №910/4528/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 13.03.2014 і визнано відсутнім у Позивача право користування земельною ділянкою.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2015 змінено з викладенням його мотивувальної частини в редакції постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду мотивована тим, що, визнавши недійсним у судовому порядку договір оренди земельної ділянки та відсутнім у Позивача права користування землею, було встановлено факт відсутності у Позивача будь-яких прав та інтересів за таким правочином, що є підставою для відмови в позові. Відсутність порушеного або оспорюваного права Позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших, встановлених судом обставин.
Позивач подав касаційну скаргу на рішення та постанову судів попередніх інстанцій, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю з тих підстав, що: 1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував статті 15, 16, 21 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі №910/15100/17; 2) судами попередніх інстанції не з`ясовувалися обставини, що свідчать про порушення інтересу Позивача тоді, як Верховний Суд у справах №9901/216/19, №522/3665/17 зазначає, що законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду порушується, або порушено, або створюються перешкоди для його реалізації, або мають місце інші ущемлення законних інтересів.
Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав, що у відповідності до частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у даній справі у касаційному порядку.
Частиною 1 статті 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень про відмову в задоволенні позовних вимог в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, Позивач оскаржує рішення та постанову судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
У поданій касаційній скарзі Позивач, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, вказав, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував статті 15, 16, 21 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі №910/15100/17, а також, що судами попередніх інстанції не з`ясовувалися обставини, що свідчать про порушення інтересу Позивача тоді, як Верховний Суд у справах №9901/216/19, №522/3665/17 зазначає, що законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду порушується, або порушено, або створюються перешкоди для його реалізації, або мають місце інші ущемлення законних інтересів.
Проте, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилися з огляду на таке.
Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2019 у справі №910/15100/17, на яку Позивач послався як на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зазначила, що стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (пункт 10 частини 2 статті 16, частина 1 статті 21 ЦК України).
Предметом позову у справі є визнання незаконним та скасування рішення щодо припинення права оперативного управління нерухомим майном. У цій справі правовідносини виникли щодо передачі майна у безоплатне користування на невизначений період - доки воно не знадобиться власнику.
Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі №  9901/216/19, висновком у якій Позивачем також обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зауважив, що неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику; порушений суб`єктом владних повноважень. З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи, Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що скаржниця не наділена правом на оскарження указу суб`єкта владних повноважень, який просила визнати протиправним та скасувати, оскільки вона не є суб`єктом, на якого поширюється дія цього указу.
В постанові від 20.02.2019 у справі №  522/3665/17, на яку також посилається Позивач, як на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії. При цьому, Верховний Суд, зазначив, що законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або мають місце інші ущемлення законних інтересів. Внаслідок касаційного перегляду судових рішень попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення ради, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.
У цій справі №910/13875/15, в якій Позивачем подано касаційну скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що судовим рішенням у іншій справі №826/8679/14, в якій вирішувалося питання визнання протиправним та скасування рішення ради про передачу товариству земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку, встановлено обставини надання земельної ділянки Позивачу з порушенням містобудівної документації та з порушенням будівельних норм, державних стандартів і норм, що стало підставою для прийняття Відповідачем спірного у даній справі рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Вагра" земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул.Волгоградській, 25 у Солом`янському районі м. Києва" №419/9907 від 23.10.2013.
Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що, оскільки судовим рішенням у іншій справі №826/8679/14 встановлені обставини надання Позивачу земельної ділянки з порушенням містобудівної документації та з порушенням будівельних норм, державних стандартів і норм, тому оскаржуване рішення від 28.05.2015 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки №1100 від 13.03.2014" прийнято Відповідачем в межах повноважень.
Також, судом першої інстанції взято до уваги те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у іншій справі №910/4528/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 13.03.2014 і визнано відсутнім у Позивача право користування земельною ділянкою.
Апеляційний господарський суд погодився із висновком місцевого господарського суду про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, проте з інших підстав, а саме, що, визнавши недійсним у судовому порядку договір оренди земельної ділянки та відсутнім у Позивача права користування землею (а надалі і рішення органу місцевого самоврядування щодо надання цієї земельної ділянки в оренду (рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 у справі №910/4528/15-г, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 09.02.2018)), було встановлено факт відсутності у Позивача будь-яких прав та інтересів за недійсним правочином, що є підставою для відмови в позові у даній справі.
Крім того, апеляційний господарський суд, врахувавши положення статей 15, 16 ЦК України також зазначив, що ухвалення Відповідачем рішення про розірвання договору стосовно недійсного правочину не порушує жодних прав та інтересів (як позитивних, так і негативних) Позивача, оскільки відсутній сам предмет зміни. Відсутність порушеного або оспорюваного права Позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших, встановлених судом обставин.
Колегія суддів звертає увагу, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті у разі недоведеності обставин щодо порушення прав чи законних інтересів позивача.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 ГПК України).
Посилаючись в своїй касаційній скарзі на необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу, Позивач сам зазначає, що "Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень". 
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що апеляційний господарський суд, здійснивши перегляд рішення суду першої інстанції, ухвалив судове рішення в межах підстав та доводів позову, визначених Позивачем у його позовній заяві, на підставі тих доказів, які були долучені сторонами в матеріали справи, надавши, при цьому, оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі.
Отже, зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, всупереч висновкам Верховного Суду у справах №910/15100/17, №9901/216/19, №522/3665/17, скаржник не врахував, що всі ці (наведені скаржником в касаційній скарзі) постанови касаційного суду прийняті за різних встановлених фактичних обставин, залежно від встановлення яких суди і застосовували відповідні норми права, з різними предметами спору та у різних правовідносинах.
Зацитовані скаржником в касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду щодо права на захист цивільних прав та інтересів судом, є загальними вимогами матеріального законодавства та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак, у кожній з наведених справ, які переглядалися Верховним Судом, ці матеріальні норми застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування.
Верховний Суд відзначає, що скаржник не наводить мотивів, яким чином неврахування зазначених вище висновків касаційного суду призвело до прийняття незаконного судового рішення у даній справі. По суті доводів касаційної скарги в частині застосування норм матеріального права Позивач ставить перед Верховним Судом питання щодо переоцінки доказів та встановлення інших фактичних обставин справи, що згідно зі статтею 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
З огляду на зміст зазначених постанов Верховного Суду (№910/15100/17, №9901/216/19, №522/3665/17) правовідносини у цих справах не є подібними до цієї справи №910/13875/15, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин та сферу правового регулювання, а тому відсутні підстави для застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах, до правовідносин у цій справі.
Пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020 у справі №910/13875/15 закрити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Суховий В.Г.

Судді                                                                                          Берднік І.С.

                                                                                                    Міщенко І.С.