КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2020 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 369/8288/19
номер провадження: 22-ц/824/12333/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівнина рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2020 року у складі судді Пінкевич Н.М., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнила і підписала анкету-заяву від 06 березня 2014 року, на підставі якої банк надав їй кредитні кошти у розмірі                     25 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Позивач вказував, що за умовами кредитного договору відповідач мала своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 06 червня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 90 814 грн 59 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 38 595 грн 15 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 22 079 грн 66 коп., пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 24 562 грн 20 коп., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 00 коп.  у розмірі 776 грн 89 коп., штраф (фіксована складова) у розмірі 500 грн 00 коп. та штраф (процентна складова) у розмірі 4 300 грн 69 коп.
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з        ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2014 року у розмірі 90 814 грн 59 коп. та судові витрати у розмірі 1 921 грн 00 коп.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 000 грн 00 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.  
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту і неустойкою та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ «КБ «ПриватБанк» задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з моменту підписання анкети-заяви між сторонами був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання відповідача до запропонованого банком договору. Однак відповідач не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 06 червня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 90 814 грн 59 коп. Вказує, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Таким чином, сума заборгованості за тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості. З виписки про рух коштів та з розрахунку заборгованості вбачається, що сума витрачених клієнтом кредитних коштів є більшою ніж 25 000 грн 00 коп., яку стягнув суд першої інстанції. 
Зазначає, що з виписки про рух коштів вбачається, що відповідач користувалась послугами «Оплата частинами» та «Миттєва розстрочка», після чого систематично користувалась наданими за вказаним банківським сервісом кредитними коштами, вносила платежі на погашення кредиту, дій щодо відкликання прийняття пропозиції банку не вчинила, що свідчить про волевиявлення відповідача на виконання Умов та правил надання банківських послуг в частині використання сервісів «Оплата частинами» та «Миттєва розстрочка». Також з виписки про рух коштів вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнавала свої зобов`язання за договором, а тому посилання відповідача на те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування, є необґрунтованими.              
Вказує, що відмовляючи у стягненні тіла та простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції допустив порушення основоположних норм  банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під відсотки. Зазначає, що суд безпідставно зменшив суму фактично отриманих відповідачем кредитних коштів до суми встановленого кредитного ліміту та безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути отримані кредитні кошти в повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону, відповідають усталеній практиці Верховного Суду, у тому числі, узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Зазначає, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 06 березня 2014 року не містить даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, розміру кредитного ліміту, а також процентів та неустойки. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. Враховуючи відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують вказаних вище обставин. Тому вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не може вважатись складовою частиною кредитного договору. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. завила клопотання про розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за участю представника позивача, викликавши її у судове засіданні з метою детального пояснення конкретних обставин справи. 
Вивчивши доводи клопотання та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст.369 цього Кодексу                   (ч.3 ст.368 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційну скаргу, зазначену в частині першій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (ч.3 ст.369 ЦПК України).
Таким чином, питання повідомлення (виклику) учасників справи у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб вирішується апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин справи.
У даній справі ціна позову становить 90 814 грн 60 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність  підстав для задоволення клопотання представника позивача, а тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів                               ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту укладання між сторонами кредитного договору. Суд зазначив, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують факт укладання кредитного договору. Позивачем не надано доказів щодо збільшення суми кредиту, а тому враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у розмірі 25 000 грн 00 коп. в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 25 000 грн 00 коп. заборгованості за кредитом.
Такі висновки суду є правильними й такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 березня 2014 року відповідач                  ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнила і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав їй грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 25 000 грн 00 коп., що підтверджується копією анкети-заяви (а.с.15), копією паспорта відповідача (а.с.32), розрахунком заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2014 року (а.с.7-14).
Згідно договору позивачем була видані відповідачу картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , зі строком дії перевипущеної картки - до вересня 2018 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 13 грудня 2019 року (а.с.119-120) 
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Також встановлено, що відповідач користувалась отриманими кредитними коштами і здійснювала періодичне погашення кредиту, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. Останнє погашення кредиту відповідач здійснила 01 вересня 2019 року на суму 73 грн 07 коп., після чого оплати не проводились, хоча відповідач використовувала кредитні кошти, що підтверджується наданим банком розрахунком       (а.с.7-14).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1  отримала від АТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти в розмірі 25 000 грн 00 коп., що відповідає встановленому кредитному ліміту на платіжну картку. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
У той же час, визначена позивачем заборгованість за тілом кредиту у розмірі 38 595 грн 15 коп. не узгоджується з матеріалами справи, оскільки перевищує суму виданого кредитного ліміту, який становить 25 000 грн 00 коп.   
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 401/1855/16-ц (провадження № 61-32875св18).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Матеріали справи не містять даних про те, що встановлений кредитний ліміт на платіжну картку відповідача у розмірі 25 000 грн 00 коп. був збільшений позивачем у встановленому законом порядку, а надані  позивачем розрахунок заборгованості та виписка про рух коштів за період з 01 березня 2014 року по 13 грудня 2019 року (а.с.7-14, 98-118) таких відомостей не містять.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 25 000 грн 00 коп., що відповідає встановленому кредитному ліміту на платіжну картку та, відповідно, про відмову у стягненні суми заборгованості за тілом кредиту понад встановлений ліміт, який погоджений сторонами.
Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно зменшив суму фактично отриманих відповідачем кредитних коштів до суми встановленого кредитного ліміту та безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути отримані кредитні кошти в повному обсязі, є необгрунтованими з наведених вище підстав. 
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, а відтак сума заборгованості за тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки  не спростовують висновків суду про те,   того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що встановлений кредитний ліміт на платіжну картку відповідача був збільшений позивачем у встановленому законом порядку.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання у розмірі 24 562 грн 20 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від  100 грн 00 коп. у розмірі 776 грн 89 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та штрафу (процентна складова) у розмірі 4 300 грн 69 коп., з таких підстав. 
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
В матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримала грошові кошти, і яка не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) та їх визначеного розміру.
За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов й розміру сплати пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог                     АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова).
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом               АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від                     18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання представника позивача на наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилась, погодилась і мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі                 № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).
Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вже зазначалося, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.
Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про не укладення договору.
Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці Умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий
 
Судді: