КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9133/2020                                        

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            26 листопада 2020 року                                                               м. Київ
                                                                                                                   Справа № 2-4430/09
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року, ухвалене у складі судді Даниленка В.В., 
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
встановив:
 
У червні 2009 року позивач ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», звернувся до суду з позовом до  відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та з урахуванням заяви про зміну та уточнень позовних вимог просив: стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору станом на 29.11.2009 року в розмірі 451 597 грн. 38 коп., з яких 28 692 доларів США 94 центи - основна кредитна заборгованість, що еквівалентно станом на 23.11.2009 року 229 255 грн. 55 коп.; 4904,23 доларів США, що еквівалентно 39 184 грн. 80 коп., -  заборгованість по відсотках за користування кредитом; 183 157 грн. 03 грн. - пеня.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на придбання автомобіля у розмірі 28 868 доларів США на строк до 13 грудня 2014 року зі сплатою процентної ставки встановленої в п. 4.1 кредитного договору. В цей же день - 14 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір застави автомобіля. 
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором, 14 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено також договір поруки, відповідно до якого остання зобов`язувалася відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_3 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Взяті зобов`язання ОСОБА_3 належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив солідарно стягнути з відповідачів на свою користь. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року позов  задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі Філії «Центральне регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором № 23-414/07-А в розмірі 451 597 грн. 38 коп.  Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 28 лютого 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення позову про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову до неї та стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» сплаченого при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 2550 грн. та 10 000 грн. витрат понесених на отримання правничої допомоги, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції не звернув уваги, що на момент звернення позивача до суду, порука, надана ОСОБА_1 була припиненою, оскільки з наданих до суду розрахунків заборгованості вбачається, що ОСОБА_3 порушив зобов`язання за кредитним договором ще 10.01.2008 року, коли не сплатив 512 доларів США, як це було передбачено п.3.3 договором кредиту. Зважаючи на таку обставину, вважає, що порука припинилася з 10.06.2008  року згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України. Проте, оскільки строк виконання боржником своїх зобов`язань був обумовлений моментом вимоги, то порука по зобов`язанням ОСОБА_3 , передбаченим п. 3.5 кредитного договору, яка була надана нею на підставі договору поруки припинилася з 14.12.2008 згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України.
Суд не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме ч.1 ст.212 ЦК України та залишив поза увагою, що банк не звертався з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту ані до боржника, ані до поручителя. Всупереч умовам договору поруки , а саме п. 3.1. договору поруки у випадку невиконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором, ОСОБА_1 зобов`язана була здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі заявленому банком, протягом двох банківських днів з дати надсилання банком відповідної письмової вимоги за адресою, вказаною в договорі поруки, проте банком ця умова була проігнорована. Ці обставини, як і факт звернення банку до суду лише через 15 місяців після першого порушення боржником зобов`язань, на думку представника ОСОБА_1 , є зловживанням банком своїми правами, а оскільки справу розглянуто у відсутності ОСОБА_1 , яка взагалі не була обізнана про наявність позову банку до неї та не була судом повідомлена про розгляд справи, а про рішення суду її стало з повідомлень виконавчої служби. Представник позивача просила також врахувати акт державного виконавця від 11.03.2011 року про вилучення заставленого автомобіля у боржника. Вважає, що вказаний доказ має значення для справи, оскільки підтверджує, що позивач майже 4 роки не використовував можливість задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року, в частині вирішення позовних вимог заявлених до ОСОБА_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» в задоволені позову, заявленого до ОСОБА_1 .
            Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4   підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
 
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.1052 ЦК у разі невиконання позичальником обов`язків,встановлених договором позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України зазначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
У відповідності до ст.525, 526, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, у відповідності до ст. 629 ЦК України.
Статтями 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором, за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 23-414/07-А, відповідно до якого відповідач отримав кредит на придбання автомобіля у розмірі 28 868 доларів США на строк до 13 грудня 2014 року зі сплатою процентної ставки встановлено в п. 4.1 Кредитного договору (а.с. 8-11).
Погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно було здійснюватись ОСОБА_3 щомісяця шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі та в строки визначені у договорі та у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.
За умовами кредитного договору, ОСОБА_3 зобов`язався своєчасно та повністю сплатити кредит, відсотки за користування кредитом, але порушив зобов`язання викладені в п. п. 3.2, 3.3, 4.3, 4.4 кредитного договору.
За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, ОСОБА_3 зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 6.1 кредитного договору.
В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між банком та ОСОБА_3 14 грудня 2007 року було укладено договір застави автомобіля марки PEUGEOT моделі 407, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 12-13).
На підставі договору поруки № 23-414/07-А-П від 14 грудня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 , його зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі (п. 1.1. договору поруки). Також, п. 2.1 договору поруки передбачено, що відповідачі несуть відповідальність як солідарні боржники, і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно.
Згідно зі п. 3.1. договору поруки у випадку невиконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором, ОСОБА_1 зобов`язана здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому банком протягом двох банківських днів з дати надсилання банком відповідної письмової вимоги за адресою, вказаною в договорі поруки.
Станом на 21 травня 2009 року у ОСОБА_3 за кредитним договором № 23-414/07- А від 12 грудня 2007 року виникла заборгованість перед позивачем в сумі 361 609  грн. 38 коп., що складається з: основна сума боргу по кредиту - 28 692 долари США 81 цент, що еквівалентно, по курсу НБУ , - 218 527 грн. 31 коп.;
- заборгованість по процентах за користування кредитними коштами - 4561 долар США 94 центи, що еквівалентно, по курсу НБУ, - 34 744  грн. 19 коп.;  пеня - 108 337  грн. 75 коп.
Судом встановлено, що позивач намагався врегулювати спір у досудовому порядку, надіславши 10.04.2008 року ОСОБА_3 досудову вимогу № 23-976/08 про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 22).
Невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, на підставі п. 3.1 кредитного договору дало право позивачу достроково вимагати виконання боргових зобов`язань за кредитом у позичальника, солідарно з поручителем.
Під час розгляду справи  в суді першої інстанції позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість, що виникла станом на 23 листопада 2009 року , в сумі 451 597  грн. 38 коп., що складається з: 
- основної суми боргу по кредиту - 28 692 долари США 81 цент, що еквівалентно, по курсу НБУ 1 долар США - 7,99 гривні - 229 255 грн. 55 коп.; 
- заборгованість по процентах за користування кредитними коштами - 4904 долари США 23 центи, що еквівалентно, по курсу НБУ 1 долар США - 7,99 гривні, - 39 184 грн. 80 коп.;  пеня за несвоєчасну сплату кредиту та процентів - 183 157  грн. 03 коп.
 
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ "Банк`Фінанси та Кредит", суд першої інстанції виходив з їх доведеності та того, що невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, на підставі п. 3.1 кредитного договору, передбачає право банку достроково вимагати у позичальника виконання боргових зобов`язань за кредитом, а оскільки за договором поруки укладеного з ОСОБА_1 передбачена солідарна відповідальність боржника і поручителя, стягнув кредитну заборгованість з відповідачів в солідарному порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги зазначеної норми, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення лише у частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 .
            З висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 колегія суддів погоджується не у повному обсязі, оскільки такі висновки зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Як вбачається з матеріалів справи,  з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором № 23-414/07-А, укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 ,  14 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»  та ОСОБА_1   був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язувалася відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_3 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором.
Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що відповідачі несуть відповідальність як солідарні боржники, і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно.
Згідно з пунктом 3.1 договору поруки у випадку невиконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором, ОСОБА_1   зобов`язана здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому банком протягом двох банківських днів з дати надсилання банком відповідної письмової вимоги за адресою, вказаною в договорі поруки.
10 квітня 2008 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надіслав   ОСОБА_3 лист № 23-976/08 з вимогою погасити поточну заборгованість за кредитним договором ( а.с. 22, т. 1)
 
Пунктом 3.5 кредитного договору, серед іншого, передбачено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору, у наступних випадках, зокрема: б) позичальник у період дії цього договору порушував будь-які умови цього договору, у тому числі: позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом або процентами, відповідно до пунктів 3.2., 3.3, 4.3, 4.4 цього договору;  не надав банку у встановлений строк будь-які документи, якщо обов`язок подання таких документів позичальником передбачено цим договором; не повідомив банк у встановлені строки про факти, зазначені у пункті 5.7 цього договору;  припускався інших порушень. У випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов`язаний зробити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти, протягом 10 банківських днів з моменту одержання вимоги банку. Банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною адресою.
Згідно з пунктом 2.3 у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором та/або договором про відкриття кредитної лінії, протягом 1-го календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором та/або договором про відкриття кредитної лінії, у кредитора виникає повне право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя.
Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором та/або договором про відкриття кредитної лінії у зазначені у цих договорах строки, поручитель зобов`язується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його кредитором (письмового або телетрансмісійного) про невиконання боржником прийнятих на себе зобов`язань сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор, шляхом її перерахування на рахунок кредитора будь-яким способом, вказаним кредитором.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові  від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 , в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі  № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц .
Судом встановлено, що згідно з пунктом 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно, в термін з 1 по 10 число кожного місяця (згідно з графіком зниження розміру заборгованості - додатком № 1 до кредитного договору), здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячних ануітетних платежів, розміри яких у різні періоди фактичного року кредитування були різними.
Отже, поряд з установленням строку дії договору (до 13 грудня 2014 року) сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Тобто, кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно в термін з 1 по 10 число кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
З урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечується певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не тягне припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.
Таким чином, встановлені обставини справи дають підстави для висновку про часткове припинення поруки  щодо прострочених  щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 04 грудня 2008 року, тобто за 6 місяців до звернення позивача з даним позовом до суду ( 04 червня 2009 року).
 
Скасовуючи постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року, та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року вказав, що  апеляційному суду необхідно встановити періоди  та суми, за якими порука припинилася.
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. 
Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитними договорами у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК є наслідком невиконання або неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що неотримання вимоги про повернення кредиту є підставою для відмови у позові колегія суддів відхиляє, оскільки саме по собі неотримання такої вимоги не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитними договорами внаслідок неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.
Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором у добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також частину другу статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.
Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.
 
Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернувся  04 червня 2009 року, з вимогою повного дострокового повернення кредиту на суму 28 692,81 доларів США, що становило 218 527 грн. 31 коп., та стягнення процентів, нарахованих станом на 21 травня 2009 року - 4561,94 долари США, що становило 34 744 грн. 19 коп., та пені - 108 337 грн. 75 коп.
В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість станом на 23 листопада 2009 року, тобто збільшив суму нарахованих процентів та просив стягнути проценти на суму 4904,23 долари США, що становило по курсу НБУ 7,99 - 229 255 грн. 55 коп., а також пеню  в сумі 183 157 грн. 03 коп.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у п. 90-91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що нарахування процентів за користування кредитом та пені повинно бути обмежене терміном звернення позивача до суду  з позовом про дострокове повернення кредиту, а саме 04 червня 2009 року.
 
Крім того, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів - графіку погашення кредиту, щомісячний ануїтетний платіж становив 512,11 доларів США, що розподілялися на сплату суми основного боргу та процентів за користування кредитом. Відповідно до розрахунків заборгованості,  за період дії кредитного договору, позичальником ОСОБА_3   було здійснено лише два платежі за основним боргом на загальну суму 175 доларів, останній з яких - 12 лютого 2008 року. 
Починаючи з січня 2008 року ОСОБА_3 здійснював щомісячні платежі не у повному обсязі  (174, 100 чи 200 доларів США щомісяця, які були спрямовані на погашення відсотків), здійснивши останній платіж по відсотках 09 грудня 2008 року.
 В силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Таким чином, у зв`язку зі зверненням позивача до суду з даним  позовом 04 червня 2009 року порука поручителя ОСОБА_1 припинилась щодо заборгованості по прострочених платежах по тілу кредиту та процентах, що виникла у період з січня 2008 року  по 04 грудня 2008 року.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредиту, загальна сума прострочених платежів по тілу кредиту за період з січня 2008 року по 04 грудня 2008 року становить 1691,52 доларів США.
Таким чином, сума кредиту, яка підлягає до стягнення з поручителя становить : 28 692,81 доларів США - 1691,52 доларів США = 27 001,29 доларів США, що за офіційним курсу НБУ  долара США до гривні - 7,99, за яким позивач просив стягнути заборгованість у гривнях,  становить 215 740 грн. 30 коп.
Також, враховуючи, що порука ОСОБА_1 щодо заборгованості по процентах, яка виникла до 04 грудня 2008 року , - припинилась, а кінцевий термін нарахування процентів у зв`язку зі зверненням позивача про дострокове повернення кредиту у повному обсязі є 04 червня 2009 року, то  заборгованість за процентами за користування кредитом підлягає стягненню в межах 6-місячного строку перед зверненням позивача до суду.
Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, за період з 04 грудня 2008 року по 04 червня 2009 року виникла заборгованість по процентах за користування кредитом на суму 2079,3 доларів США, що за офіційним курсу НБУ  долара США до гривні - 7,99, за яким позивач просив стягнути заборгованість у гривнях, становить 16 613 грн. 61 коп.
 
В заяві про збільшення позовних вимог позивач також просив стягнути пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по основному боргу, за ставкою визначеною умовами кредитного договору ( 1% від суми заборгованості за 1 день прострочення платежу) , за період з 11 квітня 2008 року по 22 листопада 2009 року на суму 82 900 грн. 39 коп.
Також просив стягнути пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 11 січня 2008 року по 22 листопада 2009 року в сумі 100 256 грн. 64 коп. А всього просив стягнути пені на суму 183 157 грн. 03 коп.
 
Однак, враховуючи, що кредитодавець використав своє право передбачене частиною  другою статті 1050 ЦК України, звернувшись до суду з позовом про дострокове повернення кредиту, сплату процентів та пені, чим змінив умови основного зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про стягнення з відповідача пені, нарахованої  за період після 04 червня 2009 року, задоволенню не підлягають.
Також не підлягає стягненню пеня, що нарахована за період до 04 грудня 2008 року, оскільки порука відповідача щодо сплати цих платежів припинилась.
Таким чином, з відповідача ОСОБА_1   підлягає стягненню пеня за несвоєчасне погашення суми заборгованості та процентів, нарахована позивачем за період з 04 грудня 2008 року по 04 червня 2009 року.
 Відповідно до наявних у матеріалах справи наданих позивачем розрахунків та не спростованих відповідачем, за період з 04 грудня 2008 року по 04 червня 2009 року сума нарахованої пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту становить 28 004 грн. 
Сума нарахованої пені за несвоєчасну сплату процентів за вказаний період становить 45 564 грн. 47 коп. Разом з тим, враховуючи  положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені за несвоєчасну сплату процентів, оскільки вона значно перевищує суму процентів, що підлягають стягненню з поручителя, та визначити її у розмірі вказаних процентів, а саме - 16 613 грн. 60 коп. 
Таким чином, висновки суду першої інстанції  про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з поручителя ОСОБА_1 визначеної позивачем суми заборгованості - колегія суддів вважає помилковими, оскільки судом не було враховано, що  порука ОСОБА_1 припинилась щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 04 грудня 2008 року; також не було враховано, що підстави у кредитора для нарахування процентів за користування кредитом після звернення з позовом про дострокове погашення кредиту, відсутні.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі  доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог зазначених норм, колегія суддів вважає, що заборгованість  за кредитним договором підлягає стягненню у гривнях, відповідно до заявлених позивачем позовних вимог.
Враховуючи вищевикладені обставини та на підставі розрахунків, наданих позивачем, які не були спростовані відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості з поручителя, а саме:  заборгованість за тілом кредиту - 27 001,29 доларів США, що за офіційним курсу НБУ  долара США до гривні - 7,99,  відповідно до вимог позовної заяви,  становить  215 740 грн. 30 коп.; заборгованість з процентів за користування кредитом - 2079,3 доларів США, що за офіційним курсу НБУ  долара США до гривні - 7,99, становить 16 613 грн. 61 коп., а всього - 232 353 грн. 91 коп. А також пеня : за несвоєчасне погашення тіла кредиту - 28 004 грн.  та за несвоєчасне погашення процентів - 16 613 грн. 60 коп., всього - 44 617 грн. 60 коп. 
В апеляційній скарзі відповідач також посилається як на підставу для відмови у позові на ті обставини, що згідно з актом опису та арешту майна державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби від 11 березня 2011 року в рахунок виконання рішення     від 29 квітня 2010 року про стягнення заборгованості за договором кредиту в ОСОБА_3 вилучено заставлений автомобіль марки PEUGEOT моделі 407, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і банк протягом тривалого часу не реалізовує своє право на погашення кредиту за рахунок заставного майна.
Проте зазначені обставини не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки виникли на стадії виконання рішення суду першої інстанції і, відповідно, не можуть бути підставою для скасування рішення. Реалізація заставного автомобіля в порядку виконання рішення про стягнення кредитної заборгованості, ухваленого в цій справі, не є підставою для припинення поруки в цій частині.
 
Таким чином,  оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині  задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та  судових витрат, з прийняттям у цій частині постанови про  часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 як солідарного боржника з ОСОБА_3   на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»  заборгованості за кредитним договором № 23-414/07-А на загальну суму 276 971 грн. 51 коп.
 
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
 Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно підлягає зміні розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено при  пред`явленні позову судовий збір 1700 грн. та витрати на ІТЗ - 250 грн., за подання касаційної скарги позивач сплатив 3400 грн., а всього поніс витрат на суму 5350 грн. Враховуючи, що позовні вимоги до ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково, то судові витрати позивача підлягають відшкодуванню пропорційно сумі задоволених вимог : 5350 грн. х 61,33% = 3281 грн. 15 коп.
Разом з тим, враховуючи, що відповідач при зверненні з апеляційною скаргою  сплатила судовий збір у розмірі 2550 грн., то їй підлягають відшкодуванню судові витрати пропорційно сумі, у стягненні яких позивачу суд відмовляє : 2550 грн. х 38,67% = 986 грн. 08 коп. Враховуючи викладене, шляхом взаємозаліку, апеляційний суд визначає до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі: 3281 грн. 15 коп. - 986 грн. 08 коп. = 2295 грн. 07 коп.   
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року -  скасувати в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та  стягнення з ОСОБА_1 судових витрат  та прийняти в цій частині постанову:
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банки «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»  заборгованість за кредитним договором № 23-414/07-А на загальну суму 276 971 ( двісті сімдесят шість тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 51 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»  витрати по сплаті судового збору  2295 грн. 07 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

  Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Немировська О.В.
                                                                                                         
                                                                                                         Чобіток А.О.