ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України

02 грудня 2020 року
м. Харків

справа №  643/2317/20
провадження № 22-ц/818/4422/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 
відповідач -  ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
представник – Даузе Юрій Миколайович, 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення Московського районного суду  м. Харкова   від  08 липня 2020  року в складі судді Поліщук Т.В.,
у с т а н о в и в:
У лютому 2020 року  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим,  що вона з 21 вересня 2002 року перебувала з ОСОБА_3 ,  у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова  від 27 лютого 2012  року.  ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилась донька   ОСОБА_4 , яка знаходиться на її утриманні та  фактично проживає разом з нею в кв.  АДРЕСА_1 .  Відповідач донькою не цікавиться, безвідповідально та байдуже ставиться до своїх батьківських обов`язків, належного догляду за дитиною не здійснює, будь-якої допомоги на утримання дитини не надає, батьківської турботи не проявляє. Зазначає, що відповідач працездатний, аліментних зобов`язань та інших стягнень за виконавчими документами не має та взмозі надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Посилаючись на вказані обставини,  ОСОБА_1  просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. 

Рішенням Московського  районного суду  м. Харкова   від  08 липня 2020  року  позов задоволено частково. Стягнуто з   ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 лютого 2020, і до досягнення дитиною повноліття, щомісяця. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини та з урахуванням визнання ОСОБА_3 позову в частині стягнення аліментів суд першої інстанції вважав, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Даний факт позивачкою доведений не був. 

04 серпня  2020  року   ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав та в цій частині ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 з 2017 року свідомо ухилявся від виконання батьківського обов`язку відносно доньки, що підтверджується Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 18 березня 2020 року № 219. Зазначала, що відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини позбавлення батьківських прав з посиланням на пасивну поведінку батьків є допустимим. 

Інші учасники справи  рішення  суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення аліментів не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається. 

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2012 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 23 березня 2004 року НОМЕР_1 , видного Міськім відділом реєстрації актів цивільного стану  № 3 Харківського обласного управління юстиції (а. с. 7).

Із довідки про реєстрацію місця проживання особи, сформованої на електронний запит відповідачки 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 10).

Відповідно до листа Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 31 Харківської міської ради, ОСОБА_2 навчається у школі з 01 вересня 2010 року по теперішній час, за час навчання дитини її батько ОСОБА_3 в школі жодного разу не з`являвся, навчанням дитини не цікавився, батьківські збори не відвідував, допомогу навчальному закладу не надавав (а. с. 11).

Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 18 березня 2020 року № 219, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Висновок наданий без врахування думки батька дитини, у зв`язку з неможливістю викликати його на засідання комісії через відсутність інформації про його місце знаходження. За письмовими поясненнями неповнолітньої ОСОБА_2 , вона не заперечує проти позбавлення її батька батьківських прав, оскільки не пам`ятає як він виглядає та коли з ним бачилась востаннє (а. с. 38-39).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою  статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовного його неповнолітньої доньки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 посилалася, на те, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
Крім того, відповідно до частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року в справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року в справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18), від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022 св19). 
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України,  для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. 
Батько дитини бажає спілкуватися з донькою, оскільки проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки.
Бажання спілкування батька з донькою підтверджується роздруківкою переписки з електронного засобу зв`язку, яка міститься в матеріалах на а. с. 57-61. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є непереконливим, ґрунтується лише на констатації факту відсутності спілкування батька з дитиною, при цьому висновок не містить інформації стосовно доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, та як дана обставина позитивно вплине на розвиток дитини. 

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з частинами першою, третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє  в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   залишити без задоволення. 

Рішення Московського  районного суду  м. Харкова   від  08 липня 2020  року  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 08 грудня 2020 року. 

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака 

В.Б.Яцина