ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2020 року м. Харків

Справа № 640/24549/18
Провадження № 22-ц/818/4140/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю., 
секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові 

цивільну справу за позовом    ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, 

за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 травня 2020 року (Губська Я.В.), -

в с т а н о в и в :

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до   ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, в якому із урахуванням уточнень просила встановити факт проживання однією сім`єю з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1   та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити, що частка ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на майнові права за договором №116/с від 06.07.2016 року (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту) становить Ѕ; визнати  право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частку майнових прав за договором №116/с від 06.07.2016 року (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту) в порядку спадкування. 

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 2012 року вона та ОСОБА_4 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вести спільне господарство. У грудні 2014 році вони почали разом знімати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом ФОП ОСОБА_5 № б/н від 07.06.2018 року. Протягом спільного проживання вони здійснювали подорожі за кордон, що підтверджується відповідними фотографіями. За час проживання однією сім`єю, 6 липня 2016 року ФОП ОСОБА_4 уклав із ТОВ «Компанія «СОЛЛІ ТОРПВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 1» договір № 116/с про передачу за плату ОСОБА_4 ексклюзивні права на суборенду торгівельного об`єкту, площею 99,00 кв.м., будівельний номер НОМЕР_3 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, ексклюзивні права на суборенду (майнові права) є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Потім, ОСОБА_4 уклав договір суборенди № 0099/11-16 від 14 грудня 2016 року на павільйон, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Надалі ОСОБА_4 замовив у нотаріуса довіреність на ОСОБА_6 і ФОП ОСОБА_6 , діючи на підставі довіреності від 20.11.2017 року, уклав із ФОП ОСОБА_7 договір суборенди № 0019/11-18 відносно павільйону (торгівельною площею 9,0 м2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер і вона звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надала підтверджуючих документів про факт шлюбних відносин із ОСОБА_4 . 

Враховуючі вказані обставини, вона звернулась з позовом до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 майнових прав за договором № 116/с від 6 липня 2016 року (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту), на підставі ст.74 СК України, ст.ст. 1218, 1219,1258,1264 ЦК України. 

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 28 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з померлим ОСОБА_4 , наявність спадкоємця першої черги, який був зареєстрованим з померлим за однією адресою, недоведеність факту належності померлому  ОСОБА_4  прав на суборенду торгівельних об`єктів на підставі договорів № 116/с від 06.07.2016 року, №0099/11-16 від 14.12.2016 року, №0019/11-18 від 01.12.2017 року, не оформлення права власності на спірні торгівельні об`єкти за померлим, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про те, що її частка в праві спільної сумісної власності на майнові права за договором №116/с від 06.07.2016 року становить Ѕ та визнання за нею права власності  на Ѕ частку майнових прав за договором №116/с від 06.07.2016 року в порядку спадкування за законом. 

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1  звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що судом не було здійснено належної оцінки наданим нею доказам, як кожному окремо, так і в їх сукупності. 

Звертає увагу суду на необхідності повторного виклику та допиту свідків.

Вказує на те, що позивач та ОСОБА_4 разом винаймали житло, вели спільне господарство, мали взаємні витрати.

Показами свідків підтверджено, що позивач та померлий ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, вели господарство, займалися спільним бізнесом, мали спільні витрати та бюджет, проявляли турботу та піклування один про одного.

Також листом ТОВ «Компанія «Соллі Торгівельний Майданчик 1» було підтверджено укладання договору суборенди з ОСОБА_4 . Розбіжності в написанні прізвища останнього пояснює одночасним укладання договору російською мовою, в якому стороною значиться ФЛП ОСОБА_4 .

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть № НОМЕР_2 від 06.12.2017 року. (а.с. 14). 

Позивач зазначала, що ОСОБА_4 6 липня 2016 року уклав із ТОВ «Компанія «СОЛЛІ ТОРПВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 1» договір № 116/с про передачу за плату ексклюзивні права на суборенду торгівельного об`єкту, площею 99,00 кв.м., будівельний номер НОМЕР_3, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , які є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Також, ОСОБА_4 уклав договір суборенди № 0099/11-16 від 14 грудня 2016 року на павільйон, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та із ФОП ОСОБА_7 договір суборенди № 0019/11-18 відносно павільйону (торгівельною площею 9,0 м2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно наданих до суду копій договору № 116/с від 06.07.2016 року, договорів суборенди №0099/11-16 від 14.12.2016 року, №0019/11-18 від 01.12.2017 року, дані договори укладені «ФЛП ОСОБА_4 » (мовою оригіналу).

Суд першої інстанції вказував, що відмінності у прізвищі померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та особи, яка уклала договори ФЛП ОСОБА_4. не можуть свідчити про те, що це є одна і та ж особа. Доказів, передбачених чинним законодавством на підтвердження протилежного суду надано не було. 

Також, згідно тексту договору № 116/с від 06.07.2016 року ТОВ «Компанія «СОЛЛІ ТОРПВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 1» уклало з ФЛП ОСОБА_4. договір про ексклюзивні права на суборенду торгівельного об`єкту, згідно якого ОСОБА_4. після оплати вартості ексклюзивних прав отримає даний об`єкт у користування чи власність, в порядку встановленим чинним Законодавством України. 

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на торгівельні об`єкти за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 оформлено не було. 

Відповідно до відповіді Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 08.05.2019 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрито спадкову справу №426/2018. З заявами про прийняття спадщини у 6-місячний термін звернулися дружина ОСОБА_1 та син померлого ОСОБА_2 , який був зареєстрований з померлим за однією адресою. Заяв від інших спадкоємців не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.07.2018 року за № 2189/02.31 позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17).

Отже, при зверненні в суд з позовом про встановлення такого факту, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Між тим, слід зазначити, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду у справі № 129/2115/15-ц від 14.02.2018). Посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї (постанова Верховного Суду у справі № 522/25049/16-ц від 27.02.2019).

 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 не надала до суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона та померлий ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка з 2012 року по 06.12.2017 року, суд надав повну та правильну правову оцінку наданим позивачем доказами, зокрема, фотокарткам, фактам поповнення телефону, підключення Інтернету тощо, а також, показанням свідків.

Крім того, судом не з`ясовувалось перебування сторін у будь-якому іншому шлюбі.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 протягом визначеного періоду, тому вимоги про визнання права власності на Ѕ частку майнових прав також задоволенню не підлягають, з огляду на відсутність на те правової підстави, а також наявність спадкоємця першої черги, оскільки встановлення вказаного факту надало б право позивачу входити до спадкоємців лише четвертої черги.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ухвалене відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 травня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                                Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови 
складено 9 грудня 2020 року