УХВАЛА

06 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 344/5809/20
адміністративне провадження № К/9901/24187/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Данилевич Н.А., Шевцової Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року
у справі № 344/5809/20 за позовом ОСОБА_1 до Інспектора 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області капрала поліції Ляхович Василини Василівни, Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-
установив:
ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Інспектора 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області капрала поліції Ляхович Василини Василівни, Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від  25 квітня 2020 року.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2020 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення першої та апеляційної інстанції та прийняти нове - про задоволення позову.

У силу пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Вищезазначеному конституційному положенню щодо забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та стаття 13 КАС України.
Стаття 272 Кодексу адміністративного судочинства України     (далі -     КАС України) встановлює особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ.
Згідно з частиною третьою   статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями   273-277,     282-286     цього     Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Зокрема, статтею 286 КАС України     визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
Отже, нормами     КАС України     не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
Згідно з пунктом 1 частини першої   статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на те, що предметом спору у цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 53 рішення від 21.02.1984 року Європейського Суду з прав людини у справі «Озтюрк проти Німеччини» та пункт 3.4 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2011року №10рп/2011, зазначає, що на оскарження рішень першої та апеляційної інстанції у справах обвинувачення та притягнення до адміністративної відповідальності поширюються гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 129 Конституції України.
Разом з тим, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 25.08.1987 року у справі «Лутц проти Німеччини»  в пункті 57 зазначає, що зважаючи на велику кількість незначних правопорушень - особливо Правил дорожнього руху - характер яких не настільки небезпечний, щоб піддавати порушників кримінальному покаранню, держави - учасники мають власні підстави для введення такої системи, яка розвантажує їхні суди від більшості подібних справ. Переслідування та покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції, за умови, що зацікавлені особи можуть оскаржити винесене проти них рішення в суд, де діють гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції.
Таким чином, держава має забезпечити особі право на справедливий суд у відповідності до статті 6 Конвенції, яке передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У пункті 22 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним і воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами і цілями.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду (п.40 рішення у справі «Пономарьов проти України (заява №3236/03).
Враховуючи гарантування та забезпечення Конституцією України та процесуальним законодавством права на апеляційний перегляд у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, право на справедливий суд у відповідності до статті 6 Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини є обмеженим в частині оскарження в касаційному порядку рішення апеляційної інстанції та касаційного розгляду такої скарги.
Однак, ці обмеження мають законну мету, а також є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями з огляду на велику кількість незначних правопорушень правил дорожнього руху, менш небезпечний їх характер та ступінь суворості покарання (накладеного стягнення).
На підставі викладеного, керуючись статтями     272,   286, 333 КАС України,
ухвалив:

1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року - відмовити.
2. Копію даної ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                          В.Е. Мацедонська 

Судді                                                                                                              Н.А. Данилевич

                                                                                                                       Н.В. Шевцова