Постанова
Іменем України
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/11141/19
провадження № 61-23066св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба в справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Суханової Є. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба в справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
 
Позов обґрунтовано тим, що 18 листопада 1989 року між ним та ОСОБА_2 укладений шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 .
 
25 листопада 1989 року ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі.
 
У 1998 році відповідач відвезла дочку до своєї матері у м. Миколаїв і з цього часу дочка у спірній квартирі не проживала, весь цей час виховувалася бабусею, закінчила там школу та університет і до цього часу проживає у м. Миколаєві.
 
У 2000 році ОСОБА_2 також переїхала до своєї матері у м. Миколаїв, де і проживає до цього часу.
 
26 лютого 2002 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірваний, після чого ні вона, ні діти у зазначеній квартирі не проживають, квартирну плату та комунальні послуги не сплачують і квартирою не цікавляться та в ремонтних роботах участі не приймають.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року на нього покладено обов`язок не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього 
ОСОБА_3 , шляхом надання можливості користування ключами від квартири. Проте рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року скасоване та ухвалене нове про відмову у задоволенні первісного позову, та задоволений його позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі.
 
Зазначив, що після ухвалення вказаного рішення апеляційного суду, він приватизував спірну квартиру, а 18 березня 2016 року подарував її матері через проблеми зі здоров`ям.
 
Між тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва 
від 24 листопада 2015 року скасовано, а рішення Солом`янського районного суду 
м. Києва від 13 серпня 2015 року залишено в силі.
 
Зазначив, що 23 вересня 2016 року відповідачі вселені у спірну квартиру, їм вручені ключі від квартири і перешкод для проживання в ній ніхто не чинив і не чинить. Проте після вселення у квартиру відповідачі в ній не проживають, у квартирі не з`являються.
 
Вказав, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 
2019 року свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а також договір дарування зазначеної квартири, визнані недійсними.
 
Враховуючи наведене, посилаючись на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, просив задовольнити позов та визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі 
АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Рішення мотивоване тим, що відповідачі не надали доказів поважності причин їх непроживання у спірній квартирі понад встановлений статтею 71 ЖК Української РСР строк.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього 
ОСОБА_3 задоволено. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва 
від 14 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Апеляційний суд обґрунтовував своє рішення тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин, а отже, є такими, що втратили право користування житловою площею. Також зазначені обставини підтвердили у судовому засіданні свідки, які засвідчили, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з вересня 2016 року.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції, позиції інших учасників справи
 
Ухвалою судді Верховного Суду Сімоненко В. М. від 26 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому заявники просять залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 надіслав до суду пояснення на відзив.
 
У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Сімоненко В. М. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2020 року № 2792/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 
№ 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19) 11 листопада 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
ОСОБА_1 є наймачем квартири 
АДРЕСА_1 .
 
Із листопада 1989 року позивач та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірваний у лютому 2002 року.
 
Судові спори між сторонами щодо користування спірною квартирою тривають із листопада 2014 року.
 
Рішенням Солом`янського районного суму м. Києва від 13 серпня 2015 року задоволений позов ОСОБА_2 , яка діяла також в інтересах неповнолітнього сина, про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. Зазначеним рішенням відповідач із сином вселені у спірну квартиру, а позивач зобов`язаний не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою. У задоволенні зустрічного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року рішення Солом`янського суду м. Києва від 13 серпня 2015 року скасовано та ухвалене нове, яким у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний - задоволено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року скасовано, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва 
від 13 серпня 2015 року залишено в силі.
 
На підставі зазначених судових рішень державними виконавцями Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкриті виконавчі провадження № 51855294, 
№ 51855207, № 51855359, вселено відповідачів у спірну квартиру.
 
У судовому засіданні відповідачі підтвердили, що у вересні 2016 року на виконання рішення суду їм передані ключі від спірної квартири. Ці обставини підтвердила також свідок ОСОБА_6 , яка зазначила, що ключі від квартири відповідачам передавала вона, біля входу у будинок. У квартирі проживає її брат - позивач у справі, замки у квартирі не мінялися і перешкоди відповідачам у проживанні в квартирі ніким не чинилися.
 
Отримавши ключі, відповідачі в квартиру не вселилися і не проживають у ній.
 
Непроживання відповідачів у спірній квартирі протягом тривалого часу, у тому числі після вересня 2016 року підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
 
Після ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва позивач приватизував спірну квартиру, а 18 березня 2016 року подарував матері ОСОБА_10 .
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , а також договір дарування зазначеної квартири.
 
Зазначені обставин підтверджуються також актами про непроживання від 28 жовтня 2016 року, 05 січня, 13 квітня, 02 грудня 2017 року, 29 січня 2018 року, 28 березня 
2019 року, довідкою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕД № 904 
від 31 січня 2018 року, 10 квітня 2019 року, листами КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва від 23 серпня 2017 року 
№ 01-626/36, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕД № 904 від 22 серпня 
2017 року № 904-892.
 
Відповідачі зазначили, що у квартирі неможливо проживати, оскільки там не було сантехніки, меблів, квартира знаходилася в непридатному для проживання стані, у зв`язку з чим вони зверталися із заявою про фіксацію цього факту до начальника ЖЕД 904. При цьому, відповідачами не зазначено, які саме перешкоди існували в проживанні у квартирі та ким або чим вони чинилися.
 
Актом ЖЕД 904 від 20 квітня 2017 року зафіксовано, що на момент обстеження в квартирі був відсутній унітаз, змішувач у ванній кімнаті, конфорки на газовій плиті, вимикач та розетки.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт непроживання відповідачів протягом тривалого часу у спірній квартирі відповідачі підтверджено наявними у справі доказами, а відповідачі не надали доказів поважності причин їх непроживання у спірній квартирі понад встановлений статтею 71 ЖК Української РСР строк.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
 
Проте із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
 
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.
 
Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
 
Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
 
Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
 
Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
 
Оскільки при відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк, цей строк може бути продовжений за заявою відсутнього та з поважних причин лише у передбачених випадках, тому звернення із заявою про продовження такого строку, а також доведення наявності підстав для продовження такого строку, є правом відповідної особи.
 
Апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції з посиланням на те, що на думку колегії суддів, позивачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
 
Проте оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не містить мотивів незгоди із оцінкою суду першої інстанції, наданою наявним у справі доказам, та, відповідно, встановленим судом першої інстанції на підставі цих доказів обставинам справи. Апеляційним судом не обґрунтовано, у чому помилковість чи неправильність оцінки суду першої інстанції.
 
Висновки апеляційного суду про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, є безпідставними, оскільки непроживання відповідачів у спірній квартирі протягом тривалого часу, а саме з вересня 2016 року підтверджується як актами про непроживання осіб у спірній квартирі від 28 жовтня 2016 року, 05 січня, 13 квітня, 
02 грудня 2017 року, 29 січня 2018 року, 28 березня 2019 року, довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕД № 904 від 31 січня 2018 року, 10 квітня 2019 року, так і листами 
КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району
 м. Києва від 23 серпня 2017 року № 01-626/36, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕД № 904 від 22 серпня 2017 року № 904-892, і свідками: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
 
Таким чином, апеляційним судом без обґрунтування та надання нової оцінки цим доказам, констатовано недоведеність факту відсутності відповідачів у спірній квартирі.
 
Зазначення ОСОБА_2 про неможливість проживання у квартирі у зв`язку із знаходження квартири у непридатному стані, відсутністю сантехніки, меблів, вимикачів, розеток, що зафіксовано в акті ЖЕД 904 від 20 квітня 2017 року, оцінено судом першої інстанції та вказано на ці обставини.
 
При цьому, відповідачами не надано суду жодного доказу, який би підтверджував фактичне користування ними спірною квартирою, а саме: що у спірній квартирі є їхні речі, що у спірній квартирі є кімната, якою вони користуються, що вони несуть витрати на утримання спірної квартири як користувачі. Навпаки, за встановленими обставинами, відповідачі протягом тривалого часу не проживають у спірній квартирі, квартирою не цікавляться, не несуть жодних витрат на її утримання.
 
Крім того, відповідачі не спростували факту відсутності перешкод зі сторони позивача щодо вселення та проживання у спірній квартирі, так, отримавши від позивача ключі від квартири, відповідачі не довели, що намагалися вселитися у спірну квартиру, а їм чинились перешкоди.
 
До того ж, судом першої інстанції зазначено, що неповнолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований у спірній квартирі за місцем реєстрації своєї матері ОСОБА_2 , проте ніколи не проживав у спірній квартирі, і на цей час проживає разом з матір`ю у м. Миколаєві. На час пред`явлення цього позову - квітень 2019 року, ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг п`ятнадцятирічного віку, а тому на підставі частини другої статті 29 ЦК України мав право із 14 років сам обирати місце свого проживання, проте стороною відповідача не надано доказів того, що неповнолітній ОСОБА_3 мав намір проживати за адресою спірної квартири, а ОСОБА_1 чинить йому перешкоди. З огляду на викладене, відсутні підстави для збереження права користування жилим приміщенням за п`ятнадцятирічною особою, яка не обирала його як місце свого проживання та не проживає у ньому більше 6 місяців без поважних причин.
 
З огляду на викладене, можна дійти висновку, що обґрунтованість висновків суду першої інстанції підтверджується наявними у справі доказами, і судом апеляційної інстанції такі висновки не спростовані.
 
Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 довів факт непроживання більше шести місяців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі без поважних причин, а отже, наявність підстав для визнання 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким, що втратили право користування спірною квартирою. Відповідачем не доведено наявність поважних причин відсутності у спірній квартирі понад шість місяців, чи наявність обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що сторона позивача чинила перешкоди відповідачам у користуванні квартирою.
 
Статтею 376 ЦПК України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не наведено підстав для його, що є порушенням вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
 
Із зазначеного вбачається, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції внаслідок переоцінки доказів, наявних у справі, яким надана належна оцінка судом першої інстанції. Проте у своєму рішенні апеляційний суд не мотивував у чому неправильність оцінки, здійсненої судом першої інстанції.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо у передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню,то з  ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 1 536,80 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 1 536,80 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                           О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                        В. В. Яремко