ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" вересня 2020 р.           Справа№ 910/28408/15
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Скрипки  І.М. 
 
секретар судового засідання: Бендюг І.В.
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 15.09.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  апеляційну скаргу Quickcom Limited ( Квікком Лімітед)
на рішення
Господарського суду міста Києва   
від 21.05.2019р. (повний текст складено 31.05.2019)
у справі № 910/28408/15 (суддя  Морозов С.М.)
за позовом   Quickcom Limited ( Квікком Лімітед)
до  Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області,  Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"
про розірвання договору
        ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
Компанія Quickсom Limited (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про розірвання Кредитного договору №29 від 03.04.2014, укладеного між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк".
Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" кредитний договір від 03.04.2014 №29 має бути розірваний за рішенням суду, оскільки на момент такого договору відповідачі, враховуючи офіційні фінансові (економічні) показники діяльності позичальника (відповідача-2), не могли передбачити істотну зміну обставин та останній не міг знати про введення в майбутньому тимчасової адміністрації та його подальшої ліквідації.
Позивач вважає, що істотною зміною обставин, які відбулись після укладення кредитного договору 03.04.2014 №29, є введення тимчасової адміністрації та подальша ліквідація відповідача-2, що може спричинити порушення майнових прав позивача, як акціонера цього банку та понесення ним значних збитків з        позбавленням можливості скористатись передбаченим статтею 25 Закону України "Про акціонерні товариства" правом. Також зміною обставин, які сторони договору не могли передбачити під час укладення кредитного договору, позивач вважає загострення політичної  та економічної ситуації на Сході України, що призвело до нестабільності грошової одиниці України та її знецінення.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 травня  2019 року у справі № 910/28408/15 відмовлено у задоволенні позову Компанії Quickcom Limited (Квікком Лімітед) до Національного банку України та Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" про розірвання кредитного договору від № 29 від 03.04.2014.        
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що Компанія Quickcom Limited (Квікком Лімітед) не довела, що діями відповідачів порушені її права, як акціонера. При цьому, посилання позивача на те, що його позбавлено права на розподіл прибутку товариства та отримання дивідендів від господарської діяльності банку, суд першої інстанції визнав необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про одночасну наявність усіх необхідних для розірвання спірного договору умов, передбачених ст. 652 ЦК України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Компанія Квікком Лімітед звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі № 910/28408/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, внаслідок чого судом першої інстанції зроблено помилкові висновки про те, що обставини, зазначені позивачем, не підтверджують наявності підстав для розірвання Кредитного договору. 
Апелянт вважає, що  відповідач-1, як кредитор має вплив на діяльність ПАТ "Ві Єй Бі Банк", погіршення економічних показників якого було зумовлено внаслідок військової агресії та анексії Криму, бойових дій на сході країни та девальвації гривні. 
Також апелянт зазначає, що  судом першої інстанції  не враховано факт порушення його права, як акціонера ПАТ "Ві Ей Бі Банк".
Апелянт переконаний, що  відмова суду у призначенні додаткової судової експертизи з метою встановлення істотної зміни обставин, за яких укладався спірний Кредитний договір, пов`язаних із тимчасовою окупацією АР Крим та окремих регіонів Донецької та Луганської областей та відмова у зобов`язанні НБУ дати відповіді на поставлені питання порушило право позивача на надання достатніх, належних та допустимих доказів у підтвердження наявності підстав для задоволення позовної заяви, а висновок суду першої інстанції про те, що  наявний висновок судової експертизи спростовує позицію позивача, є помилковим.
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що після укладення відповідачами Кредитного договору відбулася істотна зміна обставин, які слугують підставою для його розірвання, оскільки на момент укладення спірного договору сторони не могли передбачити анексію територій суверенної України та незаконні рішення регулятора банківського сектора (НБУ) - кредитора; наявність такого Кредитного договору за умов зміни його істотних умов (введення тимчасової адміністрації та подальша процедура ліквідації) вплине на оціночну вартість ліквідаційної маси банку, затвердженої Фондом, та буде меншою за вимоги кредиторів, які включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, що призведе до настання значних збитків для позивача та позбавить можливості скористатись передбаченими ст. 25 Закону України "Про акціонерні товариства" правами щодо отримання частини його майна або вартості частини майна товариства в повній мірі. 
Явка представників сторін.
В судове засідання представники позивача та відповідача-2 у судове засідання 15.09.2020 не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином,   про причини неявки суд не повідомлено.
Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3  ст. 120 ГПК України).
Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
За приписами частини першої ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника відповідача-1, враховуючи, що явка представників позивача та відповідача-2 в судове засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, відповідач на власний розсуд періодично отримує поштову кореспонденцію та надсилає клопотання на адресу апеляційного суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників позивача та відповідача-2.
Позиції учасників справи.
15.09.2020 з`явився представник Національного банку України, проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційний господарський суд залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого залишити без змін.           
Відповідач-2 відзив на апеляційну скаргу не подав, що згідно ч. 3         ст. 263 ГПК України         не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
03.04.2014 між Національним банком України (кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (позичальник) був укладений Кредитний договір №29 (надалі - Договір, оспорюваний правочин). Відповідно до умов цього договору кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 500 000 000,00 грн на строк з 03.04.2014 по 27.03.2015 включно. Розмір процентної ставки встановлюється на рівні потрійної облікової ставки НБУ та на день укладення цього договору становить 19,5% річних. Процентна ставка за кредитом є змінною, в залежності від діючої облікової ставки НБУ (п. 1.1 Договору).
Додатковим договором №1 від 15.04.2014 сторони визначили, що розмір процентної ставки з 15.04.2014 встановлюється на рівні 19,5% річних.
Кредитний договір вважається укладеним з дати його підписання і діє до повного виконання сторонами, взятих на себе зобов`язань, що не звільняє сторони від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань за цим кредитним договором. (розділ 3 Договору).
Пунктом 6.4. Договору передбачено, що цей кредитний договір може бути розірваний за згодою сторін або у судовому порядку, та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України та умовами цього кредитного договору. 
Постановою Національного банку України від 20.11.2014 №733 ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" було віднесено до категорії неплатоспроможних банків. Так, 20.11.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення №123 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у позивача. Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 21.11.2014 по 20.02.2015, потім продовжено до 20.03.2015) (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №35 від 17.02.2015).
У подальшому, постановою правління Національного банку України №188 від 19.03.2015 банківську ліцензію ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" було відкликано, а виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 20.03.2015 №63 про початок здійснення процедури ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" Славкіну М.А. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 року №213 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та повноваження уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до 19.03.2018.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує про необхідність розірвання кредитного договору від 03.04.2014 №29, укладенорго між відповідачем-1 та відповідачем-2  у зв`язку із настанням істотної зміни обставин, за яких укладався цей кредитний договір, а саме - віднесення ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних та загострення соціальної та економічної ситуації на Сході України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення зобов`язання. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). 
Як вбачається з матеріалів справи, сторонами  кредитного договору № 29 від 03.04.2014  є Національний банк України та ПАТ "Ві Єй Бі Банк", тоді як з позовною заявою про розірвання даного договору звернулася Компанія QUICKCOM LIMITED, яка не є стороною укладеного договору.
Відповідно до приписів ст. 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Таким чином,  правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволення (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-88цс14, від 04.02.2015 у справі № 6-233цс-14).
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно розірвання кредитного договору) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справ № 910/15567/17).
Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно існують,        порушуються, оспорюються чи не визнаються, потребують захисту та можуть бути відновлені шляхом задоволення заявленого позову.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивач, який не є стороною Кредитного договору, про розірвання якого він подав позов,        не        обґрунтував наявності в нього передбаченого законом права заявляти саме такі вимоги, не зазначив, яке його право порушено укладенням Кредитного договору та яким чином воно буде відновлено у разі задоволення позову, що свідчить про обрання ним неправильного способу захисту його прав або інтересів. 
02.04.2014 правлінням НБУ з метою підтримки ліквідності ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" було прийнято рішення (постанова) №187/БТ "Про надання кредиту для збереження ліквідності", зокрема щодо надання кредиту для збереження ліквідності у розмірі 1 000 000 000,00 грн на строк 360 днів. Частину кредиту у розмірі 500 000 000,00 грн надати після документального підтвердження ПАТ "ВіЕйБі Банк" внесення його акціонерами коштів на рахунок у банку у сумі 500 000 000,00 грн на строк не менше, ніж строк користування кредитом для збереження ліквідності.
На виконання вищезазначеної постанови правління НБУ було укладено Кредитний договір від 03.04.2014 №29. 
До матеріалів справи надано меморіальний ордер № 7000006004 (805763101) від 04.04.2014 на суму 500000000,00 грн, яким перераховано НБУ на рахунок ПАТ "ВіЕйБі Банк" вищезазначені грошові кошти.
Отже, прийняття Національним банком рішення про підтримання ліквідності банку через відповідні інструменти рефінансування, зокрема, шляхом видачі кредитів рефінансування для регулювання ліквідності банків, було показником неможливості підтримання банком (відповідачем-2) своєї ліквідності із застосуванням інших інструментів, тому Національний банк виступив кредитором у спірних правовідносинах.
Вказані обставини свідчать про те, що отримання кредиту для збереження ліквідності є одним із показників нестабільності банківської установи, а тому укладаючи кредитний договір від 03.04.2014 № 29 для стабілізації ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", сторони знали, усвідомлювали та могли передбачити подальшу можливість зміни обставин щодо платоспроможності банку.
Враховуючи висновки експертизи та показники ПАТ "Ві Ей Бі Банк", на момент укладення кредитного договору банк був обізнаний про можливі наслідки його неплатоспроможності, зокрема введення тимчасової адміністрації.
До того ж, укладенню кредитного договору передувало звернення відповідача-2 до відповідача-1 з метою отримання кредиту для збереження ліквідності, за результатами чого було прийнято відповідну постанову №187/БТ від 02.04.2014 та в подальшому укладення самого кредитного договору.
При цьому, прийняття НБУ постанови про підтримання ліквідності банку через відповідні інструменти рефінансування, зокрема, через видачу кредитів рефінансування для регулювання ліквідності банків є показником неможливості підтримання банком своєї ліквідності із застосуванням інших інструментів і НБУ виконує функцію кредитора останньої інстанції.
Отримання кредиту рефінансування є одним із показників нестабільності банківської установи, що також підтверджується висновком за результатами проведеної судової експертизи.
Таким чином, до моменту та в момент укладення оскаржуваного договору позичальник знав, передбачав та усвідомлював можливість зміни обставин, в тому числі можливу неплатоспроможність банку, що в свою чергу свідчить про те, що сторони очевидно могли передбачити таку істотну зміну обставин, як введення в тимчасової адміністрації та можливу подальшу ліквідацію.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 188 ГК України). 
Відповідно до статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Згідно зі ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Зокрема, відповідно до вимог ч. 4 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору не з безпосередньою наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, що настають при такій істотній зміні обставин.
Зокрема, при вирішенні спорів про розірвання договорів з підстав, передбачених ст. 652 ЦК України, необхідним є доведення позивачем того, яким чином змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору та чому зміна обставин є істотною і не може бути усунута. Так, позивач повинен довести, що події, які викликали ускладнення у виконанні договору і які можна назвати "істотною зміною обставин", повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні після укладення договору. Названа умова є відсутньою, якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні договору сторона, знала про ці події і могла прийняти їх до уваги в момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, що створили ускладнення, або іншими словами "істотну зміну обставин", створюють неможливість для сторони, яка заінтересована розірвати договір, покладатися на ускладнення.
У обгрунтування своїх вимог позивач вказує, що такою істотною зміною обставин є, зокрема, віднесення ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних, що сторони на момент укладання цього договору не могли передбачити.
Проте, спірний кредитний договір був укладений на підставі постанови правлінням НБУ "Про надання кредиту для збереження ліквідності" №187/БТ від 02.04.2014.
Крім того 10.10.2014 правлінням НБУ з метою підтримки ліквідності ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" було прийнято рішення (постанова) №856/БТ "Про надання банку стабілізаційного кредиту ліквідності" та надання кредиту у сумі 1 200 000 000,00 грн.
Отже, прийняття Національним банком рішення про підтримання ліквідності банку через відповідні інструменти рефінансування, зокрема, шляхом видачі кредитів рефінансування для регулювання ліквідності банків, було показником неможливості підтримання банком (відповідачем-2) своєї ліквідності із застосуванням інших інструментів, тому Національний банк виступив кредитором у спірних правовідносинах.
Вказані обставини свідчать, що отримання кредиту для збереження ліквідності є одним із показників нестабільності банківської установи, а тому укладаючи Кредитний договір  від 03.04.2014 №29 для стабілізації ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", сторони знали, усвідомлювали та могли передбачити подальшу можливість зміни обставин щодо платоспроможності банку.
Крім того, перевіряючи доводи позивача, з метою повного та всебічного встановлення усіх обставин справи, судом була призначена судова економічна експертиза, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз для встановлення факту про те, що після укладення Кредитного договору дійсно істотно змінились обставини, якими керувались його сторони.
З висновку судового експерта  КНДІСЕ № 3232/3233-16 від 31.05.2016  вбачається, що:  1) на дату підписання кредитного договору від 03.04.2014 № 29 ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" був платоспроможним банком, що характеризується наступними показниками: норматив миттєвої ліквідності (Н4) дорівнює 130,5 % (нормативне значення має бути не менше ніж 20 %); норматив поточної ліквідності (Н5) дорівнює 59,05 % (нормативне значення Н5 має бути не менше ніж 40 %); норматив короткострокової ліквідності (Н6) дорівнює 81,77 % (нормативне значення Н6 має бути не менше ніж 60 %); 
2) на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних (введення тимчасової адміністрації 21.11.2014) була підтверджена неплатоспроможність ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", що характеризується наступними показниками: норматив миттєвої ліквідності (Н4) дорівнює 2,45 (нормативне значення має бути не менше ніж 20 %); норматив поточної ліквідності (Н5) дорівнює 22,68 % (нормативне значення Н5 має бути не менше ніж 40 %); норматив короткострокової ліквідності (Н6) дорівнює 36,16 % дотримано банком (нормативне значення Н6 має бути не менше ніж 60 %, що є ознакою платоспроможності) (т.ІІ, а.с. 173-174).
Отже, у відповідності до вказаного експертного дослідження, станом на момент підписання та укладення сторонами кредитного договору від 03.04.2014 № 29 ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" був платоспроможним банком, проте, у подальшому втратив свою платоспроможність, що сталося внаслідок господарської діяльності відповідача-2, який несе комерційні ризики та мав можливість їх передбачити. 
Щодо  настання другої умови для розірвання договору, згідно з якою зміна обставин зумовлена такими причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, про яку вказує позивач, а саме - на те, що він жодним чином не міг вплинути на усунення істотних змін обставин, що настали у зв`язку із віднесенням ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних, суд зазначає, що, дійсно, прийняття рішення про віднесення банку до категорії проблемних та неплатоспроможних є виключним (дискреційним) повноваженням Національного банку. Національний банк відповідно до Закону України "Про Національний банк України", як суб`єкт владних повноважень, наділений правом та має об`єктивні можливості безпосередньо оцінювати показники діяльності банку, тому він наділений виключними повноваженнями самостійно визначати адекватність застосованого заходу впливу.
Разом з тим, постанова Правління НБУ № 733 від 20.11.2014 р. "Про віднесення ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних" свідчить про те, що підставою віднесення банку до категорії неплатоспроможних було не лише погіршення фінансового стану банку, а й недотримання відповідачем-2 вимог банківського законодавства та нормативно-правових актів НБУ, зокрема, Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ № 368 від 28.08.2001 р., Положення про порядок формування обов`язкових резервів для банків України та філій іноземних банків в України, затвердженого постановою Правління НБУ № 91 від 16.03.2006 р., Положення про порядок встановлення НБУ лімітів відкритої валютної позиції та контроль за їх дотриманням уповноваженими банками, затвердженого постановою Правління НБУ №290 від 12.08.2005 р., та інших. 
Отже, підставою для застосування НБУ такого заходу впливу, як віднесення ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних стало наслідком, зокрема, вчинення відповідачем-2 порушень банківського законодавства, від чого ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" міг утриматися, а позивач, як акціонер даного банку, мав можливість цьому сприяти.
Стосовно умови про те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, слід зазначити, що сторони кредитного договору (НБУ та ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк") знаходяться у однакових фінансово-економічних умовах.
Позичальник (ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк"), отримавши кошти банку та використавши їх на цілі, передбачені умовами кредитного договору, повинен був своєчасно повернути кредит та проценти за його користування, проте, позбавив іншу сторону (НБУ) того, на що останній розраховував при укладенні кредитного договору (на своєчасне повернення цих коштів та сплати відсотків), тобто співвідношення порушених майнових прав є рівнозначним для обох сторін кредитного договору. 
З приводу четвертої умови про те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, слід зазначити, що надання стабілізаційного кредиту було здійснене саме для підтримки ліквідності ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", тобто сторони розуміли можливість настання негативних наслідків та ризику для банку, зокрема - настання його неплатоспроможності, про що свідчить застосування заходів забезпечення виконання цього кредитного договору (іпотека нерухомого майна банку, крім об`єктів незавершеного будівництва, порука власника істотної участі в ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" Бахматюка О.Р.). 
Таким чином, зміст кредитного договору свідчить про те, що ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" несе усі ризики (у т.ч. і своїм майном) перед своїми кредиторами у разі визнання його неплатоспроможним, у тому числі і перед НБУ, за кредитним договором від 03.04.2014 № 29.
Викладене свідчить про те, що позивачем не доведено існування жодної із визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України чотирьох умов, що є необхідними для настання істотної зміни обставин (віднесення ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних), якими керувались сторони при укладенні кредитного договору від 03.04.2014 № 29, відсутні.
Щодо посилання позивача на загострення соціальної та економічної ситуації на сході України, проведення антитерористичної операції, що мало наслідком зменшення кредитного портфелю, зменшення об`єму депозитів, втрати активів банку котрі перебували на тимчасово окупованій території (територіях Донецької, Луганської областей та АР Крим), що унеможливлює виконання відповідзачем-2 кредитного договору на умовах, які було досягнуто сторонами при його укладанні, слід зазначити, що наведені позивачем обставини вже існували на момент укладення оспорюваного кредитного договору № 29 від 03.04.2014.      
Згідно  Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" датою початку тимчасової окупації АР Крим, Донецької та Луганської областей України є 20.02.2014. 
Як вбачається з матеріалів  справи, сторони уклали спірний договір 03.04.2014, тобто на час його укладення вказані позивачем обставини вже існували. 
При цьому суд також враховує, що зміни в економіці, які були викликані нестабільною ситуацією на сході країни та у АР Крим, не є істотною зміною обставин у розумінні ст. 652 ЦК України.
Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 21.11.2014 "Про деякі питання практики застосування практики вирішення спорів, що випливають з кредитних договорів" зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки це не є істотною зміною обставин. При цьому, знецінення національної валюти по відношенню до іноземної, відбивається на майнових правах та інтересах обох сторін кредитного договору.
Таким чином, економічна та політична ситуація в країні, яка призвела до нестабільності грошової одиниці України та її суттєве знецінена, не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, що виключає застосування ст. 652 ЦК України (аналогічна позиція викладена Вищим господарським судом України у постановах від 03.04.2017 у справі №911/3797/15, від 14.11.2016 у справі №911/3795/15).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що обставини, встановлені під час розгляду позовних вимог у даній справі, свідчать про відсутність підстав для розірвання Кредитного договору № 29 від 03.04.2014.
Твердження апелянта про  порушення його прав як акціонера ПАТ "Ві Ей Бі Банк" колегія не приймає до уваги, оскільки зазначене твердження  апелянтом будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджено, а матеріали справи не містять доказів порушення внаслідок укладення оспорюваного правочину прав позивача.
Конституційний Суд України у   рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004         дійшов висновків, що легітимний інтерес акціонерного товариства не є простою сукупністю законних інтересів його акціонерів, і що в більшості випадків легітимні інтереси акціонерного товариства (стаття 41 Закону України «Про господарські товариства») формулюються його вищими органами і захищаються в суді не окремим акціонером, індивідуальні інтереси якого можуть суперечити як інтересам інших акціонерів, так і законним інтересам усього товариства, а правлінням чи іншими спеціально уповноваженими на це                виконавчими органами останнього, на які, а також на Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку (відповідні статті   Законів України «Про цінні папери і фондову біржу», «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні»), покладається і захист індивідуальних інтересів акціонерів.
На підставі проведеного дослідження Конституційний Суд України вирішив: « 2. В аспекті поставленого у конституційному поданні питання положення частини першої    статті 4 Цивільного процесуального кодексу України        треба розуміти так, що        акціонер може захищати свої права та охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства.
Порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі й третіми особами, прав та охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом.»
Отже, з вимогами про розірвання укладеного акціонерним товариством договору, за наслідками розгляду яких можуть створюватись, змінюватись або припинятись цивільні права та обов`язки товариства як юридичної особи, має право звернутися саме товариство, яке набуло права та обов`язки як сторона такого договору. Акціонер товариства не наділені повноваженнями діяти від імені товариства у спорах про розірвання укладеного товариством договору.
Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 ЦК України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 та від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17.
В ухвалі від 17.12.2019 у справі № 916/1731/18 Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від правового висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 та від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17 та погодилася із зазначеними вище висновками.
Таким чином, Компанія Quickcom Limited (Квікком Лімітед) як акціонер Банку не має права звертатися з позовом про розірвання укладеного Банком з НБУ Кредитного договору.
Вказані обставини є самостійною підставою для відмови у позові, а надання оцінки наявності правових підстав для розірвання Договору у такому випадку не потребується.
Позивач, розраховуючи на отримання частки майна Банку або вартості такого майна у випадку ліквідації Банку, яка залежить від розміру частки майна або його вартості, яку отримає в такому випадку акціонер Банку, засновником (учасником) якого є позивач, має майновий інтерес, проте позивачем не доведено, що відповідачами - НБУ та Банком - вказаний інтерес порушено, не визнається або оспорюється, і що саме обраний позивачем спосіб захисту його інтересу - розірвання в судовому порядку укладеного відповідачами Кредитного договору - є ефективним способом захисту такого майнового інтересу.
Враховуючи викладене, твердження апелянта про те, що  судом відмовлено у призначенні додаткової судової експертизи та у зобов`язанні НБУ дати відповіді на поставлені питання правильних висновків суду першої інстанції при відсутність підстав для задоволення позовних вимог не спростовує, оскільки задоволення вказаних клопотань жодним чином не впливає на вирішення спору сторін по суті і, фактично, призведе лише до затягування розгляду цієї справи в суді.
Також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і твердження апелянта про те, що відповідач, як кредитор має вплив на діяльність ПАТ "Ві Єй Бі Банк", погіршення економічних показників якого було зумовлено внаслідок військової агресії анексії Криму, бойових дій на сході країни та девальвації гривні з огляду на те, що наведені позивачем обставини вже існували на момент укладення оспореного кредитного договору від 04.04.2014, оскільки згідно із Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" датою початку тимчасової окупації АР Крим, Донецької та Луганської областей України є 20.02.2014.
При цьому, зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки це не є істотною зміною обставин. При цьому, знецінення національної валюти по відношенню до іноземної, відбивається на майнових правах та інтересах обох сторін кредитного договору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 р. у справі №910/9961/16).
Відповідно до наявного у матеріалах справи експертного дослідження станом на момент підписання та укладення сторонами спірного кредитного договору ПАТ "Ві Єй Бі Банк" був платоспроможним банком, який несе комерційні ризики та мав можливість їх передбачити проте, у подальшому втратив свою платоспроможність, що сталося внаслідок його господарської діяльності. У чому полягає невідповідність вказаного висновку та у зв`язку з чим скаржник вважає неналежним доказом, здійснений експертом висновок, заявником не зазначено, а тому такі посилання є безпідставними.
Крім того, матеріали справи свідчать про те, що підставою віднесення ПАТ "Ві Єй Бі Банк" до категорії неплатоспроможних згідно постанови Правління НБУ № 733 від 20.11.2014 р. "Про віднесення ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних" було не лише погіршення фінансового стану банку, а й недотримання відповідачем-2 вимог банківського законодавства та нормативно-правових актів НБУ, що створювало загрозу інтересам вкладників та іншим кредиторам банку. Наведене скаржником не спростовано, тому його доводи визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими.
З огляду на вищевикладене, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`зку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті     його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не  спростовують правильність викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст.        129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись статтями  129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                                 П О С Т А Н О В И В :

   Апеляційну скаргу Quickcom Limited ( Квікком Лімітед) на рішення Господарського суду міста Києва   від 21.05.2019р. у справі № 910/28408/15 залишити без задоволення.
Рішення     Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі № 910/28408/15 залишити без змін.
        Матеріали справи № 910/28408/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у  порядку, передбаченому статтями  286-291 Господарського процесуального кодексу України.

  Повний текст складено 21.10.2020.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                І.М. Скрипка