ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/6964/17                                                    Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Огурцов О.П.,                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року                                                                                     м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого                               Кобаля М.І.,
суддів                                        Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року в справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус»  до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» (далі по тексту - позивач, ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус») звернулося до суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач) в якому просило визнати протиправним та скасувати розпорядження від 16.05.2017 року № 1623 «Про застосування заходу впливу до Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус». 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.12.2016 року у м. Дніпро відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Chery A15 Amulet, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу ВАЗ 2103, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Постановою Ленінського районного суду м. Дніпра від 27.01.2017 року по справі №205/9561/16-п, що набрала законної сили 07.02.2017 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус».
Відповідно до висновку судового експерта від 28.12.2016 року № 4812/16/СК сума відновлювального ремонту транспортного засобу потерпілої сторони без врахування податку на додану вартість становить 13619,21 гривень.
Представником потерпілої сторони надано до ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» заяву, в якій останній просив перерахувати суму страхового відшкодування на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , який здійснює відновлювальний ремонт транспортного засобу, що підтверджується рахунком від 03.01.2017 року № 4. До зазначеної заяви також було додано копії реєстраційних документів фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , зокрема, витяг з реєстру платників єдиного податку від 13.09.2016, відповідно до якого фізична особа-підприємець ОСОБА_3 є платником єдиного податку 2 групи, без реєстрації платником податку на додану вартість.
Відповідно до платіжного доручення від 21.03.2017 року № 15506 ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» перерахувало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 суму страхового відшкодування у розмірі 12 619,21 гривень з урахуванням суми безумовної франшизи 1000,00 гривень.
Згодом, до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, надійшла скарга представника потерпілої сторони щодо невиконання позивачем зобов`язань за договором страхування та порушення вимог законодавства про фінансові послуги, оскільки позивачем було перераховано суму відшкодування без врахування суми податку на додану вартість, що свідчить про неповне виконання зобов`язань та заниження суми відшкодування.
Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було проведено перевірку викладених у скарзі обставин та встановлено, що ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» не в повному обсязі здійснено виплату страхового відшкодування, що свідчить про порушення вимог законодавства у сфері фінансових послуг, а саме пункту 36.2  статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
На підставі проведеної перевірки, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, прийнято розпорядження від 16.05.2017 року №1623, яким зобов`язано ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус»  усунути зазначені порушення та повідомити про усунення у термін до 07.06.2017 року (далі по тексту оскаржуване розпорядження).
Не погоджуючись з оскаржуваним розпорядженням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.    
Приймаючи рішення про задоволення в повному обсязі адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем здійснено відповідні виплати згідно заяви потерпілої особи, при цьому, сума страхового відшкодування була обчислена без врахування суми податку на додану вартість, оскільки виконавець ремонтних робіт не є платником податку на додану вартість, відповідно оскаржуване розпорядження є незаконним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)(далі по тексту - Закон), яким встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ринки фінансових послуг - це сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. 
До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів.
Частиною 1 статті 21 Закону передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг щодо страхових послуг здійснюється Національною комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Відповідно до п. 10 частини 1 статті 28 Закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.
Згідно пункту 4 частини першої статті 20 Закону державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом застосування уповноваженими державними органами заходів впливу.
Так, ст. 39 Закону врегульовано, що у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.
Частиною першою ст. 40 Закону визначено види заходів впливу, які може бути застосовано Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, зокрема:
1) зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення;
3) накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями  41  і  43  цього  Закону.
Відповідно до частини 2 цієї статті порядок та умови застосування заходів впливу встановлюються законами України та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Так, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 20.11.2012 року № 2319, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2112/22424, затверджено Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги (далі по тексту - Положення).
Пунктом 1.11 розділу І Положення передбачено, що посадова особа Нацкомфінпослуг при виявленні порушення законодавства про фінансові послуги, за яке застосовується захід впливу, складає акт про правопорушення.
Пунктом 2.2 розділу ІІ Положення встановлено, що рішення про зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення оформляється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомфінпослуг. Метою застосування даного заходу впливу є усунення особою у визначений у розпорядженні (приписі) строк виявлених порушень законодавства про фінансові послуги.
З наведеного вбачається, що до повноважень відповідача, як органу що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг щодо страхових послуг, відноситься розгляд матеріалів щодо протиправності дій страховика, у тому числі за заявами та скаргами громадян, за результатами розгляду яких до порушників може бути застосований захід впливу у вигляді зобов`язання вжити заходів для усунення порушення, який має бути оформлений відповідним розпорядженням.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює  Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Пунктом 22.1 статті 22 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Статтею 29 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Абз. 2 пункту 36.2 статті 36 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у  статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 
-          у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених  статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
У свою чергу, згідно з пунктом 196.1.3 статті 196 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов`язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.
Відповідно до частин першої-другої статті 14 Цивільного кодексу України  цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Тобто, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування податку на додану вартість, в зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (пункт 36.4 статті 36 Закону), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками податку на додану вартість по таких операціях.
Таким чином, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.
Разом з тим, якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум податку на додану вартість.
При цьому, висновок незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу не є підставою для виникнення податкових зобов`язань, пов`язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником податку на додану вартість. Таким чином у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником податку на додану вартість, податкові зобов`язання не виникають.
Аналогічний правовий висновок викладений в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.11.2016 по справі № 808/5555/15 (провадження № К/800/4762/16).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, представник потерпілої особи звернувся до ТДВ «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» з заявою про здійснення страхової виплати за відновлювальний ремонт транспортного на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , який не є платником податку на додану вартістю.
У свою чергу, позивачем здійснено відповідні виплати згідно заяви потерпілої особи. При цьому, сума страхового відшкодування була законно обчислена без врахування суми податку на додану вартість, оскільки виконавець ремонтних робіт не є платником податку на додану вартість.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що враховуючи вищевикладені правові норми та обставини справи, позивачем виконано покладений на нього Законом обов`язок за договором страхування у повному обсязі.
Таким чином,  Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг дійшла помилкового висновку про порушення позивачем умов договору та законодавства про фінансові послуги, а тому оскаржуване розпорядження від 16.05.2017 № 1623 є протиправним та підлягає скасуванню.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1  ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                              Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк          

Повний текст виготовлено 20.11.2020 року