Постанова
Іменем  України 
 
03 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/20725/18
 
провадження № 61-23188 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач),               Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідач - Держава України в особі Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області;
третя особа - Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року у складі судді Пахолюка А. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І. Карпук А. К., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області, третя особа - Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фону України у Волинській області, про відшкодування шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебуває на обліку у Луцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області з 22 жовтня 2002 року та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано незаконним положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсій.
З огляду на це, у період з період з 01 січня 2015 року по 27 лютого 2018 року з його пенсії неправомірно, на його думку, відрахували 46 548,07 грн пенсії в якості податку.
Ураховуючи викладене, посилаючись на вимоги статей 1166, 1173, 1175 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України 46 548,07 грн як майнову шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області, третя особа - Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області, про відшкодування шкоди.
 
Ухвала мотивована тим, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується виплати пенсійного забезпечення за вислугу років, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора та припиненням виконання цих обов`язків та оскільки, спірні правовідносини між позивачем і відповідачами виникли щодо неправомірних дій через утримання з пенсії позивача, то цей спір є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що даний спір стосується виплати пенсійного забезпечення за вислугу років, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора та припиненням виконання цих обов`язків. Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби. Оскільки, спірні правовідносини між позивачем і відповідачами виникли щодо неправомірних дій через утримання з пенсії позивача, то цей спір є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що провадження в даній справі необхідно закрити.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                            від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 161/20725/18 із Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позов не пов`язаний з перебуванням позивача на публічній службі.
Закриваючи провадження у справі, суд послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17. Однак у зазначеній справі інший предмет стягнення збитків, завданих недоплатою заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати, а також недоплатою щомісячного грошового утримання та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою за період, коли позивач працював на посаді судді, тобто перебував на публічній службі. Тому зазначена правова позиція не стосувалася цієї справи, в якій позивач не посилався на проходження публічної служби.
Справа належить не до адміністративної, а до цивільної юрисдикції, оскільки предметом спору є відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок утримання коштів з суми пенсії, яка була йому призначена ще у 2002 році.
Крім того, позивач не оскаржує будь-які рішення, дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Позивач обґрунтовував позовні вимоги фактом заподіяння йому шкоди внаслідок застосування неконституційного закону. Суд мав керуватися статтями 22, 1166, 1175 ЦК України. В адміністративному судочинстві вимога про відшкодування шкоди розглядається лише якщо вона заявлена з іншою вимогою, яка стосується публічно-правового спору.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Луцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області з 22 жовтня 2002 року та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.
 
Згідно довідки від 15 травня 2018 року № 6415, яка видана Луцьким об`єднаним управління Пенсійного фонду України Волинської області, за період з 01 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 року з пенсії ОСОБА_1 відраховано 46 548,07 грн, у тому числі: податок на доходи фізичних осіб 42 665,06 грн, військовий збір 3 883,01 грн (а. с. 9).
 
Такі відрахування здійснювалися на підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, який Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнаний таким, що не відповідає Конституції України.
 
2.     Мотивувальна частина 

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. 
 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
 
У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
 
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
 
Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
 
У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
 
У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про прокуратуру», яким передбачено право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугою років, що призначається, перераховується і виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
 
Отже, предметом спору в цій справі є стягнення коштів у вигляді неотриманої частини пенсії, яка призначена позивачу відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та мала бути виплачена без утримань податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
 
Звернувшись до суду з позовом, позивач вказував, що Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу I Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання), визнано незаконним положення ПК України у частині оподаткування пенсій. За час дії закону, визнаного неконституційним, вищезазначені податки були стягнуті з нього, чим заподіяно майнову шкоду.
 
Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей спір стосується виплати пенсійного забезпечення за вислугу років, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора та припиненням виконання цих обов`язків. Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.
 
На підставі викладеного, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спір між сторонами повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, правильно врахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17.
 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 161/391/19 (провадження                                № 61-21875 св19).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
О. В. Білоконь 
 
Н. Ю. Сакара