ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2021 р.	Справа № 480/3957/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 01.10.20 року по справі № 480/3957/20
          за позовом         Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України  
          до         Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)                 
          про визнання дій незаконними та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:
-визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 щодо відкриття виконавчого провадження;
-визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України виконавчого збору;
          - визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України мінімальних витрат виконавчого провадження;
- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля С.П. у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 про відкриття виконавчого провадження;
- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля С.П. у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 про стягнення виконавчого збору;
- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля С.П. у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач отримав постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля С.П. щодо виконання рішення суду у справі № 480/5560/19 у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 про стягнення з військової частини виконавчого збору у розмірі 18892 грн, суми витрат виконавчого провадження у розмірі 215,80 грн. та вважає їх такими, що прийняті з порушенням норм чинного законодавства. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року в задоволенні адміністративного позову Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання дій незаконними та скасування постанов – відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, має проводитись не за положеннями Закону № 1404, а відповідно до спеціального Закону № 4901 та Порядку № 845.
Позивач зазначає, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Для належного та законного вирішення цієї адміністративної справи та застосування тих норм права, які безпосередньо регулюють наявні правовідносини Сумським окружним адміністративним судом, на думку позивача не було досліджено та не вірно було встановлені нормативно-правові акти, які регулюють порядок стягнення коштів з державних органів.
Позивач вважає, що Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) позбавлений прав та повноважень діяти поза межами встановленими Конституцією та законами України, але всупереч чщщим ворматавво-дравовим актам України, ч, 2 ст, 6 Закону № 1404, ст, З Закону № 4901, пунктам 1, 3 Порядку № 845, надав до в/ч НОМЕР_1 для виконання та стягнення постанови у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06,2020 щодо відкриття виконавчого провадження, щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України виконавчого збору, щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України мінімальних витрат виконавчого провадження, хоча зобов`язаний надавати документи для стягнення коштів з державного органу, військової частини НОМЕР_1 до органів Казначейства.
На думку позивача, вказані вище нормативно-правові акти судом першої інстанції не досліджені, вказаним обставинам у справі судом першої інстанції не надано правову оцінку та не зроблені висновки згідно порядку стягнення коштів з державних органів, відповідно прийняте необгрунтоване рішення по справі № 480/3957/20. Хоча юридично визначеним є порядок стягнення коштів з державних органів.
Позивач вважає, що Відділ при отриманні заяви від ОСОБА_1 та виконавчого листа Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 по справі № 480/5560/19 зобов`язаний був, згідно ч. 2 ст. 6 Закону № 1404, ст. З Закону № 4901, пунктів 1,3 Порядку № 845, направити виконавчий лист Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 за належністю для виконання судового рішення до органів Казначейства, та/або повідомити ОСОБА_1 про Порядок стягнення коштів з державних органів та відмовити у відкритті виконавчого провадження по справі №480/5560/19, але Відділ порушуючи вище вказані вимоги (Порядок № 845) законодавства відкрив виконавче провадження № 62295601.
Відповідач не скоритсався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації – задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Стягнуто з військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України   на користь ОСОБА_1  грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 13571,10 грн.  Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.06.2017 по 06.12.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби – 06.12.2019. Зобов`язано військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України  нарахувати та виплатити     ОСОБА_1   грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 09.06.2017 по 06.12.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 06.12.2019.
09.06.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкалем С.П.  прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 62295601(а.с. 13);
09.06.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкалем С.П.  прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 18892 грн. (а.с. 14); 
09.06.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкалем С.П.  прийнято постанову про стягнення загальної суми мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 215,80 грн (а.с. 9-11).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України є необгрунтованими та безпідставними, отже задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 14,  370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частинами 2 та 4 статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016р. №1404-VIII  (далі за текстом – Закон №1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим   Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
Положеннями п. 1 ч. 1   ст. 3 Закону № 1404-VIII   встановлено, що відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених   законом   випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених   законом   або міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 3   ст. 13 Закону №1404-VIII   під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим   Законом   та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої цієї статті).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у   статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Положеннями ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати   декларацію про доходи   та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому   статтею 27 цього Закону.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно протиправності постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля С.П. у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом п.1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
З матеріалів справи вбачається, що 03.02.2020 року Сумським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі №480/5560/19 (а.с. 93).
09.06.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкалем С.П. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 62295601(а.с. 13);
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що виконавчий лист від 03.03.2020 року № 480/5560/19 був пред`явлений ОСОБА_1 03.06.2020 року у встановлений законом трирічний строк.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно того, що відповідач не мав повноважень на виконання наведеного виконавчого листа, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Проте, зі змісту виконавчого листа Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 р. судом встановлено, що Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України зобов`язано нарахувати та виплатити  ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 09.06.2017 по 06.12.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 06.12.2019.
Отже, рішення має зобов`язальний характер та не містить вимоги про стягнення з Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України грошових коштів, що відповідно виключає можливість виконання наведеного виконавчого листа органами державного казначейства.
Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що наведені доводи представника позивача є необґрунтованими, а оскаржувана постанова є правомірною. 
Щодо доводів апеляційної скарги позивача стовоно скасування постанови про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 3 цієї статті за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Положеннями ч. 4 цієї ж статті встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приписами ч. 9   ст. 27 Закону № 1404-VIII   передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої   статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів зазначає, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, а тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження.
З матеріалів справи вбачається, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору від 09.06.2020 р. позивачем (боржником у виконавчому провадженні) виконавчий лист по справі 480/5560/19 виконано в повному обсязі не було. 
Проте, тільки 10.06.2020р. позивач виконав рішення Сумського окружного адміністративного суду, що підтверджується платіжним дорученням № 905 від 10.06.2020 р.
Колегія суддів зазначає, що виконавчий лист  Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України  був виконаний в повному обсязі 10.06.2020р.  З урахуванням зазначених обставин державний виконавець мав усі правові підстави для відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору, державний виконавець діяв правомірно відповідно до норм чинного законодавства.
Крім того, ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною третьою цієї статті визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього   Закону, а частина четверта наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Доводи позивача щодо того, що державним виконавцем не вчинено жодних дій з примусового виконання рішення, крім прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів не бере до уваги, оскільки положеннями   ст. 27 Закону № 1404-VIII прямо передбачений обов`язок державного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження винести постанову про стягнення виконавчого збору.
Що доводів апеляційної скарги позивача стосовно відсутності реальних заходів з боку державного виконавця, спрямованих на примусове виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 року по справі №480/5560/19 та доводів про те, що за відсутності вчинення дій державного виконавця, на переконання позивача, відсутні й підстави для стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII   виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Отже, в силу приписів ч. 4   ст. 27 Закону № 1404-VIII, момент стягнення виконавчого збору законодавець безальтернативно пов`язує саме з фактом винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, незалежно від вчинення ним заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. 
Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. 
При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Клегія суддів вважає, що фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. 
Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. 
Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження   Законом № 1404-VІІІ не передбачено.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.03.2018 р. у справі № 750/7624/17.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору ґрунтується на приписах   Закону № 1404-VIII, а тому підстави для її скасування відсутні. 
Крім того, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи позивача щодо визнання протиправною та скасування постанови від 09.06.2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки відповідно до ч.2 ст.42 Закону України “Про виконавче провадження”, п.2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802), витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження; витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження; виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення, що й було зроблено головним державним виконавцем у даному випадку. 
Враховуючи наведені норми права та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання  незаконними дій Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 щодо відкриття виконавчого провадження, визнання незаконними дій Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України виконавчого збору; визнання незаконними дій Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 62295601 від 09.06.2020 щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права є не визнання дій щодо винесення спірних постанов протиправними, а визнання протиправними та скасування самих постанов. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив в задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року по справі № 480/3957/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року по справі № 480/3957/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    Я.М. Макаренко   	
Повний текст постанови складено  04.01.2021 року