ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/10169/14-ц
провадження № 61-8137св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Юніон Стандарт Банк», ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Нестеренком Станіславом Васильовичем, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Тарасова А. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 4 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Дрішлюка А. І., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Юніон Стандарт Банк»та ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2013 року він, невірно вказавши номер банківського рахунка співробітнику ПАТ «Юніон Стандарт Банк», 
помилково перерахував на відкритий у тому ж банку рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 743 877,60 грн. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 кошти у добровільному порядку не повернула, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 6 743 877, 60 грн; встановити порядок виконання рішення шляхом зобов`язання ПАТ «Юніон Стандарт Банк» перерахувати з банківського рахунку №  НОМЕР_1 , належного ОСОБА_2 та відкритого в ПАТ «Юніон Стандарт Банк», на банківський рахунок № НОМЕР_2 , що належить йому і відкритий в цьому ж банку.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Справа переглядалась судами неодноразово.
Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 
2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів безпідставного внесення коштів у вказаній сумі на рахунок відповідача у зв`язку з помилковим зазначенням номера банківського рахунка та прізвища отримувача платежу.
Постановою Одеського апеляційного суду від 4 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведення позивачем безпідставності внесення коштів на рахунок відповідача. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 був знайомий з ОСОБА_2 до виникнення спірних правовідносин і саме їй перерахував суму коштів у розмірі 6 743 877,60 грн, вказавши в заяві її персональні дані - прізвище та ініціали, і визначивши призначення платежу - поповнення рахунку. Крім того, ОСОБА_1 поза розумним сумнівом не міг не знати про перерахунок коштів саме ОСОБА_2 , проте протягом 7 місяців не вчиняв дій, направлених на повернення цих коштів. Вказані обставини суд вважав такими, що спростовують посилання позивача про помилковість здійсненої банківської операції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нестеренко С. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 4 березня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій статті 1212 ЦК України, якою встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Судами не враховано, що ОСОБА_2 набула спірні грошові кошти без достатньої правової підстави, а заява про переказ готівки 
від 22 жовтня 2013 року № 90-10 не може бути достатньою підставою для набуття коштів відповідачем.
На думку заявника, саме у відповідача виникає обов`язок довести факт укладення сторонами будь-якого договору, на підставі якого на її рахунок переведено спірні грошові кошти. Проте відповідач вказаних обставин не довела та документально не підтвердила існування між сторонами договірних відносин.
Заявник вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що, здійснюючи переказ грошових коштів, позивач вказав прізвище, ім`я та 
по-батькові відповідача і реквізити її рахунку, що, на думку судів, свідчить про обізнаність позивача про особу, якій він здійснює банківський переказ, оскільки він під час проведення банківської операції вказав працівнику банку лише номер банківського рахунка.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 1 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 поповнив банківський рахунок ОСОБА_2 на суму                    6 743 877,60 грн. У підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію заяви на переказ готівки № 90_10 від 22 жовтня 2013 року.
Зі змісту заяви на переказ готівки суди встановили, що позивач як платник надав працівнику банку для здійснення операції з перерахунку грошових коштів заяву, в якій вказані відомості про особу отримувача - ОСОБА_2 , а також призначення платежу - поповнення рахунку без ПДВ.
Суди встановили, що до виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були знайомі.
Апеляційний суд встановив, що з дня перерахунку коштів (22 жовтня 2013 року) до дня звернення з позовом про повернення коштів (4 червня 2014 року) минуло більше 7 місяців.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 4 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Загальні підстави виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України 
від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, підстав відступити від яких колегією суддів не встановлено.
Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).
Звертаючись із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що перерахував кошти на банківський рахунок внаслідок помилки, зокрема, невірно вказавши номер банківського рахунку співробітнику банку.
Відповідно до частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи 
(частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач був обізнаний про перерахування ним значної суми грошових коштів саме на рахунок 
ОСОБА_2 , яке відбулось шляхом зазначення ідентифікаційних даних ОСОБА_2 та номера її банківського рахунка. Також суди врахували факт незвернення позивача протягом тривалого часу із вимогою про повернення грошових коштів.
Врахувавши в сукупності вказані обставини, суди дійшли висновку про недоведення позивачем помилкового здійснення банківського переказу ОСОБА_2 , що виключає безпідставного набуття відповідачем коштів.
Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведенням ОСОБА_1 обставин, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.
Доводи касаційної скарги про те, що грошові кошти були перераховані на користь ОСОБА_2 помилково, відхиляються касаційним судом, оскільки були предметом перевірки судами попередніх інстанцій та суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи банківський переказ, 
ОСОБА_1 вказав персональні дані ОСОБА_2 та номер її банківського рахунка, тому ці кошти не є помилково перерахованими.
Посилання заявника про помилкове покладення на позивача обов`язку з доведення обставин існування між сторонами договірних правовідносин відхиляються касаційним судом, оскільки підставою для відмови у задоволенні позову було недоведення обставин помилкового перерахування коштів, на які ОСОБА_1 посилався в обґрунтування позовних вимог, і обов`язок з доведення яких, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, покладений саме на нього.
Доводи касаційної скарги щодо помилковості висновків судів про надання позивачем представнику банку персональних даних ОСОБА_2 під час здійснення грошового переказу, так як він зазначив лише номер рахунку, є безпідставними, оскільки спростовуються дослідженою судами попередніх інстанцій заявою на переказ готівки № 90_10 від 22 жовтня 2013 року, правильність відомостей у якій позивач підтвердив своїм підписом.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення справи.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судові 
рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про 
захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої 
статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Нестеренком Станіславом Васильовичем, залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 4 березня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова С. О. Карпенко  В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов