П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
06 жовтня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 752/7443/17
 
провадження № 22-ц/824/7311/2020
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони:
 
позивач - ОСОБА_1 
 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Глєбов і партнери»
   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у складі судді Хоменко В.С. повний текст складений 28.02.2020 року, 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Глєбов і партнери» про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати, стягнення не нарахованої та не виплаченої грошової компенсації за невикористану відпустку, в зв`язку з затримкою термінів її виплати.
Позовні вимоги ОСОБА_1  мотивувала тим, що 02 серпня 2001 року вона була прийнята на посаду заступника генерального директора ЗАТ «Глєбов і партнери», в подальшому, після зміни організаційно-правової форми ПрАТ «Глєбов і партнери».
06 січня 2017 року була звільнена наказом № 1-к за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що в цей же день зроблений відповідний запис в трудовій книжці. У день звільнення отримала нараховану їй заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за один рік. Однак, як зазначила позивач, за весь період роботи вона жодного разу не була у відпустці. В день звільнення відповідач ПрАТ «Глєбов і партнери» не сплатив всі кошти. До того ж, вказала, що розмір її заробітної плати станом на 01 березня 2013 року складав 6 100 грн., і такий розмір нараховувався їй з серпня 2010 року, проте, ПрАТ «Глєбов і партнери», на власний розсуд, не попередивши її за два місяці самостійно змінив діючі умови праці в бік зменшення, чим, на її думку, порушив вимоги трудового законодавства.
Отже, позивач ОСОБА_1 , з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, остаточно просила стягнути з ПрАТ «Глєбов і партнери» на її користь498 945,21 грн. матеріальної шкоди, 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 20 000 грн. за отримання платної правової допомоги.
Представник відповідача позов не визнала, вказувала про те, що наказом № 2 від 02.08.2001 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника генерального директора ЗАТ «СФГ «Глєбов і партнери». Наказом № 13/1-ОК «Про зміну найменування» від 22.09.2010 року змінено назву товариства з ЗАТ «СФК «Глєбов і партнери» на Приватне акціонерне товариство «СФК «Глєбов і партнери».
У грудні 2012 року у зв`язку із збитковістю товариства та нездійсненням діяльності товариством, про що складено відповідні аудиторські висновки за 2011-2013 роки, було прийнято рішення про зміну розміру заробітної плати працівникам товариства.
ОСОБА_1 була повідомлена про це, й до того ж сама приймала участь у прийняті рішення з даного приводу. Крім того, позивач ніякої участі в процесі діяльності товариства не приймала, а лише формально рахувалась на посаді заступника генерального директора. Крім того, в штаті товариства перебували лише голова правління на громадських засадах та позивач, котрій лише і нараховувалась та виплачувалась заробітна плата. За весь час роботи позивач жодного разу не порушувала питання про погіршення умов праці, про незгоду з ними.
В день звільнення з нею були проведені всі необхідні розрахунки та видана трудова книжка, тому, вважає, що жодних прав позивача не порушено, заявлені останньою вимоги задоволенню не підлягають.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у задоволення позову ОСОБА_1  відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнувши з ПрАТ «Глєбов і партнери» на її користь 449 567,53 грн. та 50 000 грн. моральної шкоди.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначає, що на підприємстві не було проведено жодних змін в організації виробництва і праці, про що не видавалось жодного наказу або розпорядження про зменшення заробітної плати. ОСОБА_1 вказує, що відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 32, 97, 103 КЗпП України, на власний розсуд, одноосібно змінив діючи умови оплати праці та своїми діями значно погіршив її матеріальне становище. Таким чином, позивач вважає, що вона забезпечена правом щодо задоволення вимог про оплату праці згідно з попередніми умовами за весь період, за який було істотно зменшено розмір заробітної плати в бік погіршення, адже, за відсутності доказів проведення на підприємстві змін в організації виробництва і праці, відсутності доказів її повідомлення не пізніше ніж за два місяці про зменшення розмірів оплати праці, доказів того, що колишні умови праці, а саме заробітна плата у розмірі 6 100 грн., не можуть бути збережені на підприємстві, не можна стверджувати про те, що подальше перебування на вказаній посаді свідчить про згоду працівника продовжувати виконання своїх обов`язків на погіршених умовах.
Від ПрАТ «Глєбов і партнери» надійшов відзив, в якому відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Так, представник відповідача зазначив, що починаючи з листопада 2012 року вся документація щодо діяльності Товариства, в тому числі фінансова, бухгалтерська та кадрова знаходилась у позивача ОСОБА_1 оскільки з 19 листопада 2012 року головний бухгалтер ОСОБА_3 була звільнена з займаної посади, тому ОСОБА_1 фактично розпоряджалася усією документацією Товариства. При цьому ОСОБА_3 повідомила, що вся кадрова документація з 2008 по 2012 роки велась належним чином, в том числі й щодо відпусток. ОСОБА_1 перебувала у відпустках відповідно до вимог чинного законодавства. Її відпустки оформлювались належним чином, наказами відповідно до її заяв про відпустки. Також ОСОБА_3 повідомила, що вона передала усю бухгалтерську, кадрову документацію, яка була нею складена. 
Далі відповідач зазначив, що як йому стало відомо від колишнього Голови правління Товариства ОСОБА_5, у липні 2012 року, у зв`язку з відсутності діяльності Товариства, ОСОБА_1 запропонувала, що вона звільниться з Товариства, однак раз на місяць буде продовжувати готувати різного роду звіти та подавати їх до відповідних органів. На підтвердження своїх слів вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, яку й зареєструвала самостійно у журналі вхідної кореспонденції (копії заяви та журналу знаходяться в матеріалах справи).  
Та, як потім стало відомо, ОСОБА_1 самостійно підписувала за ОСОБА_5 та головного бухгалтера ОСОБА_3 фінансові та звітні документи та подавала підроблені документи до контролюючих органів та вносила неправдиві дані про те, що вона працює у Товаристві для нарахування заробітної плати, у зв`язку з чим 30.07.2018 року відповідач звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення по якому проводиться досудове розслідування. 
Наприкінці 2015 року у Товариства змінився власник та керівник, при цьому ОСОБА_1 повідомила новому керівництву про те, що вона являється працівником Товариства та за інформацією податкової служби та пенсійного фонду вона дійсно рахувалась на Товаристві до січня 2017 року, після чого звільнилась за власним бажанням. Однак з серпня 2012 року до початку 2016 року вона фактично не працювала у Товаристві. Таким чином відповідач зазначає, що з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, відсутні порушення будь-яких трудових прав ОСОБА_1 .         
В суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Представник відповідача ПрАТ «Глєбов і партнери» проти скарги заперечував з підстав викладених у відзиві, просив відмовити у її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що відповідач всупереч вимогам закону на власний розсуд, самостійно змінив діючи умови оплати праці позивача в бік погіршення, тому повинен виплатити їй грошову компенсацію за незаконне зменшення зарплати та за невикористані дні щорічних відпусток, оскільки за весь період роботи позивач жодного разу не була в щорічній відпустці.
Відповідач заперечував такі вимоги, посилаючись на те, що в зв`язку з збитковістю результатів діяльності підприємства за 2011, 2012, 2013 рік, було прийнято рішення про зміну розміру зарплати працівникам товариства, про що сама позивач особисто друкувала відповідні проекти протоколу засідання наглядової Ради відповідача та фактично сама ініціювала процедуру зменшення розміру зарплати, так як відповідач не здійснював в цей період діяльності, крім того, позивач отримуючи зарплату в меншому розмірі, продовжила працювати, що свідчить про її фактичну згоду із зміною умов праці товариства, оскільки позивач такі зміни в оплати праці не оспорює.       
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач ОСОБА_1  з 02.08.2001 року працювала на посаді заступника генерального директора ЗАТ «СФГ «Глєбов і партнери», в подальшому, після зміни організаційно-правової форми - ПрАТ «Глєбов і партнери».
06.01.2017 року була звільнена наказом № 1-к за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що в цей же день зроблений відповідний запис в її трудовій книжці (т. 1 а.с. 23-25).
Судом встановлено і також не заперечується сторонами, що у день звільнення ОСОБА_1 отримала трудову книжку та з нею було проведено розрахунок у розмірі 6 539,56 грн.
На підтвердження своїх вимог позивачем надано копію відомостей з Державного реєстру фізичних-осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 17.02.2017 року, індивідуальної відомості про застраховану особу від 16.02.2017 року та відомостей з Державного реєстру фізичних-осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24.03.2017 року (т. 1 а.с. 9-20).
Проте, судова колегія погоджується з висновком суду про те, що вказані документи не дають можливості встановити в якому розмірі й які складові включені до сум, визначених у вказаних документах. При цьому відомостей про штатний розпис в товаристві, облік робочого часу, сторонами до матеріалів справи не наданий, відсутні відомості про відмову позивача продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці, при цьому позивач зміни в оплати праці не оспорює., також  не надано доказів, що підтверджують не надання позивачу відпусток за період з 02.08.2001 року по 06.01.2017 року та не виплату їй компенсації за вказаний період, враховуючи, що товариство не здійснювало діяльності, про що складено відповідні аудиторські висновки за 2011-2013 роки.
Так, як вбачається з пояснень позивача, на факт зменшення зарплати в 2012-2014 роках, вона 01.08.2012 року подавала заяву про звільнення з роботи, але керівник вмовив її залишитись на посаді, розрахувавшись найближчим часом на що вона погодилась, так як була реальна загроза банкрутства та закриття підприємства (т.2 а.с.239-248). 
 При цьому представник відповідача повідомив, що починаючи з листопада 2012 року вся документація з діяльності товариства, в т.ч. фінансова, бухгалтерська, кадрова знаходилась у позивача, оскільки на той момент головний бухгалтер було звільнена і єдиним штатним працівником, якій нараховувалась зарплата була позивач.  
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів про порушення її прав відповідачем, а тому, підстав для задоволення позову у межах заявлених нею вимог у суду не було.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позивач не довела своїх позовних вимог, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності сторін за ст.12 ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                              

Судді: