Справа № 303/7808/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        28 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.
при секретарі                                БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/7808/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у спільній власності та визнання права власності на частку в майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 лютого 2020 року, повний текст якого складено 11 лютого 2020 року, головуючий суддя Кость В.В., -

встановив:

05.12.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Сторони 28.07.1994 уклали шлюб, під час якого за спільні кошти 01.02.2003 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем.
З 2013 року позивачка перебувала на заробітках за кордоном і повернувшись додому в листопаді 2019 року дізналася, що шлюб був розірваний рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.04.2017. Відповідач не визнає право власності позивачки на придбану в шлюбі квартиру та чинить перешкоди в доступі до неї.
Відповідно до положень ст.ст. 60, 63, 68, 70 СК України, ст. 368 ЦК України, квартира є спільною сумісною власністю подружжя із презумпцією рівності часток кожного з подружжя у праві власності на неї у разі поділу майна, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Власник майна вправі пред`явити позов про визнання права власності на майно, якщо це право не визнається, оспорюється або заперечується іншою особою, в тому числі, титульним власником спільного майна, на ім`я якого зареєстроване майно (ст. 392 ЦК України).
Визначення частки позивачки в спільній власності з відповідачем необхідне для забезпечення можливості повноцінного здійснення права власності, чого вона на даний час позбавлена.
Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та визначити частки у спільній сумісній власності на цю квартиру визнавши право спільної часткової власності на квартиру за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.02.2020 позов задоволено: визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із визначенням часток по 1/2 частині за кожним із них; стягнуто з ОСОБА_2 4816,18 грн на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що право позивачки на 1/2 частку у праві власності на придбану під час шлюбу з відповідачем квартиру підлягає захисту.

Відповідач   ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Рега Є.Є., оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.
Спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, які він мав від продажу належних йому ще до укладення шлюбу квартири та земельної ділянки. Тому ця квартира належить відповідачу на праві особистої власності.
Позивачка не зазначила, в межах якої дольової участі нею понесені витрати на купівлю спірної квартири.
Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові – відмовити.

У відзиві на апеляцію позивачка   ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сабов І.І., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, зокрема, про помилковість і бездоказовість правової позиції відповідача в справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки   ОСОБА_1 адвоката Сабова І.І., який апеляцію не визнав, врахувавши відсутність обмежень у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби у проведенні судових засідань та розгляді справ у апеляційному суді у призначений для розгляду справи день, відсутність доказів поважності причин неявки в судове засідання відповідача ОСОБА_2 , відсутність доказів причини неявки в судове засідання представника відповідача адвоката Реги Є.Є., взявши до уваги письмове викладення сторонами своїх позицій у справі, відхиливши відтак клопотання сторони відповідача про відкладення розгляду справи, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Встановлено, що   ОСОБА_1 і   ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 28.07.1994, шлюб був розірваний заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.04.2017, ухваленим за позовом ОСОБА_2 (а.с. 8).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.02.2003 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. за реєстровим № 398, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 9800,00 грн, квартира 21.03.2003 зареєстрована Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на праві власності за ОСОБА_2 за порядковим номером об`єкта нерухомого майна 7784 (а.с. 5).

За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 12.11.2019 № 188510575) право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 406583) на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 01.02.2003 зареєстровано в цілому за ОСОБА_2 22.03.2003 (а.с. 7).

Договір купівлі-продажу від 01.02.2003 є чинним, даних про оспорювання його судовим порядком немає. Правомірність договору та набуття права власності презюмуються, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 6, 41, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 48, 55 Закону України «Про власність», тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів). Аналогічно ці питання врегульовані й ЦК України (2003 р.) (ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29).

Чинні на час набуття квартири у власність норми Закону України «Про власність» (ст. 16), КШС України (ст. 22), передбачали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, відповідно до прямої вказівки закону квартира АДРЕСА_1 була набута подружжям ОСОБА_12 у спільну сумісну власність із презумпцією рівності їх часток у праві власності, на що придбання квартири на ім`я одного з подружжя ( ОСОБА_2 ) та реєстрація за ним права власності не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом, умов набуття подружжям права власності на це майно, відмови ОСОБА_1 від свого права тощо.

Належність набутого під час шлюбу подружжям майна до його спільної сумісної власності та рівність прав кожного з подружжя на таке майно передбачають і чинні на час пред`явлення позову норми закону (ст. 368 ч. 3, ст. 369, ст. 372 ч.ч. 1, 2 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 60, 63 СК України, що діють з 01.01.2004). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст.ст. 28, 29 КШС України, ст.ст. 68, 70 СК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 стверджував про придбання ним квартири АДРЕСА_1 , в якій він проживає, у свою одноосібну приватну власність за кошти, що були виручені від продажу отриманих ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 іншої квартири та земельної ділянки, а тому належали йому особисто. З наданих відповідачем на підтвердження такої позиції доказів убачається таке.

Виконавчий комітет Мукачівської міської ради народних депутатів прийняв 01.07.1991 рішення № 140 про надання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 600,00 кв. м по АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с. 32).

У справі міститься довідка Підприємства будівельно-монтажних робіт Державної проектно-будівельної фірми «Закарпатбуд» від 14.01.1993 № 244 про те, що ОСОБА_2 «согласно протокола профкома ПСМР_1, ему выделена м/семейная квартира по АДРЕСА_4 , в которой ранее проживала семья работницы предприятия ОСОБА_13 » (а.с. 33).

На підставі договору купівлі-продажу від 22.03.1997, посвідченого державним нотаріусом Другої Мукачівської державної нотаріальної контори Машикою О.М за реєстровим № 971, ОСОБА_2 продав ОСОБА_14 за 332,00 грн земельну ділянку площею 603 кв. м, розташовану по АДРЕСА_3 , передану для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішення Виконкому Мукачівської міської ради народних депутатів від 25.07.1995 № 142, що належала йому на підставі Державного акту серії ЗК № 014-00165 на право приватної власності на землю, виданого Мукачівською міською радою народних депутатів 02.04.1996 (а.с. 31).

Інших доказів на підтвердження своєї правової позиції в справі відповідач ОСОБА_2 суду не надавав, а беручи до уваги наявні в справі докази слід констатувати таке.

У справі немає доказів оформлення встановленим порядком у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 та продажу її відповідно до закону. Твердження відповідача про те, що ця квартира йому належала, в подальшому була продана, а виручені від продажу кошти були використані для придбання квартири АДРЕСА_1 не ґрунтуються на доказах, такі не надавалися відповідачем суду першої інстанції, а відповідач, крім того, не наводив даних про час продажу, порядок його оформлення, покупця квартири, суму виручених коштів тощо.

До апеляційної скарги відповідач додав довідку КП «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 15.01.2020 № 40 про те, що за наявними в бюро даними квартира АДРЕСА_5 належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно рішення Мукачівського міськвиконкому від 25.02.1998 № 37 та була продана на підставі договору купівлі-продажу 12.07.2001 ОСОБА_15 за 8000,00 грн (а.с. 59.).

Довідка КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» від 15.01.2020 № 40 не може враховуватися апеляційним судом як доказ, який відповідає вимогам цивільного процесуального закону, щодо обставин, на які посилався відповідач. Передусім, відповідач не виконав вимог ст. 83 ч.ч. 1, 3, 8 ЦПК України щодо своєчасного подання доказу, а в разі неможливості такого – обґрунтування щодо необхідності витребування судом доказу, отже, перешкод для отримання довідки не мав, що вже само по собі виключає можливість на стадії апеляційного розгляду справи врахування зазначеної довідки (ст. 367 ч. 3 ЦПК України).

Окрім цього, вказана довідка не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом (ст.ст. 77-80 ЦПК України) щодо підстав, порядку набуття права власності на квартиру та її відчуження на певних умовах.

Стосовно обставин, які відповідач пов`язує із вищезгаданою земельною ділянкою, колегія суддів зауважує, що як убачається з наявних матеріалів, земельна ділянка була надана ОСОБА_2 на підставі рішення Виконкому Мукачівської міської ради народних депутатів від 25.07.1995 № 142, а не на підставі рішення Виконкому від 01.07.1991 № 140, і була оформлена у власність на підставі відповідного державного акту 02.04.1996. Зазначені в документах площі стосовно земельних ділянок, які в них вказуються, відрізняються між собою. Тож земельна ділянка виділялася ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку вже після укладення ним шлюбу і ця обставина підлягала врахуванню при розгляді звернення відповідача щодо надання земельної ділянки з указаною метою.

Законність договору, достовірність його змісту, оскільки не доведено протилежне, презюмуються. Таким чином, факт оплати покупцем придбаної за 332,00 грн за договором купівлі-продажу від 22.03.1997 земельної ділянки, тобто, факт виконання ним вимог ст. 526, ст. 692 ч.ч. 1, 2 ЦК України, зафіксований чинним договором, який одночасно є й підтвердженням продавцем прийняття повного виконання зобов`язання та розрахунку, підтвердженого письмовим документом (ст. 545 ч. 1, ст. 1087 ч. 1 ЦК України), а, отже, є належним, допустимим, достовірним і достатнім письмовим доказом, підписаним сторонами договору (ст.ст. 76-80, 95 ЦПК України).

Продаж земельної ділянки мав місце за шість років до придбання спірної квартири та за мізерну суму порівняно з указаною в договорі ціною купленої квартири (3,39% від вартості квартири). За таких умов продаж земельної ділянки вочевидь не міг мати істотного майнового значення в питанні придбання спірної квартири.

Поза тим, як продаж земельної ділянки, так і купівля спірної квартири відбувалися під час шлюбу сторін, ці питання щодо нерухомого майна, житла сім`ї вирішувалися за згодою сторін та в інтересах сім`ї і в справі немає доказів, які б вказували на відсутність такої згоди, на досягнення сторонами умов щодо набуття права власності на придбане майно, які були б відмінними від загальних правил, встановлених законом, на дії будь кого з на той час подружжя всупереч інтересам сім`ї тощо. Відповідач не надав встановленим порядком доказів щодо обставин руху майнових прав на іншу квартиру, проте, оскільки наводив з цього приводу певні доводи, колегія суддів зауважує, що зазначені вище обставини є аналогічними і стосовно руху цих майнових прав. Як відповідач ОСОБА_2 , який підкреслював факт проживання в купленій квартирі, так і позивачка ОСОБА_16 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 15, 18).

Отже, міркування відповідача ОСОБА_2 про набуття ним квартири в одноосібну приватну власність не ґрунтуються на законі та не мають підтвердження доказами. Надані ним докази не спростовують факту укладання в належній формі договору купівлі-продажу квартири та її набуття у власність сторонами після укладення шлюбу. Правова позиція відповідача та відповідні їй доводи ґрунтуються по суті на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Відтак, позивачка вправі вимагати захисту свого права власності на спірну квартиру, в тому числі, оскільки відповідач заперечує це право, вправі ставити питання про визнання квартири спільною сумісною власністю колишнього подружжя та, оскільки про поділ нерухомого майна в натурі не йдеться, визначення рівних для кожної зі сторін ідеальних часток у праві власності на квартиру (наведені вище норми закону, ст. 48 ч. 2 Закону України «Про власність», ст.ст. 386, 392 ЦК України).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції з додержанням вимог закону ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 лютого 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 5 жовтня 2020 року.

Судді