ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«01» грудня 2020 року
м. Харків
справа № 638/614/18
провадження № 22ц/818/3899/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі – прокуратура Полтавської області, Державна казначейська служба України
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокуратури Полтавської області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року в складі судді Аркатової К.В.
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до рокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2016 року Генеральна Прокуратура України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року зареєструвала кримінальне провадження № 4201600000001385 щодо колишнього прокурора прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 , яке направлено до прокуратури Полтавської області для проведення досудового розслідування.

Вказав, що постановою слідчого від 18 липня 2016 року відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні, та ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2016 року зазначену постанову слідчого скасовано. В подальшому проведення досудового розслідування доручено іншому слідчому.

Зазначив, що постановою слідчого від 16 грудня 2016 року неправомірно закрито кримінальне провадження без проведення будь-яких слідчих дій, спрямованих на встановлення істини, та ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 29 листопада 2017 року цю постанову скасовано.

Однак, слідчий та процесуальний прокурор продовжили чинити бездіяльність у досудовому розслідуванні, чим порушено його конституційні права. У зв`язку з цим, щодо зазначених осіб 16 травня 2017 року відкрито кримінальне провадження № 42017000000001443.

Вказав, що посадові особи відповідача протягом тривалого часу умисно не виконували свої посадові обов`язки та вимоги чинного кримінального процесуального законодавства, що призвело до порушення розумних строків у кримінальному провадженні та обмеження доступу до правосуддя.

Зазначив, що неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача йому спричинено моральну шкоду, оскільки він, інвалід другої групи, вимушений протягом тривалого часу звертатися до суду для захисту своїх прав, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічний стан.

Просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, умисно спричиненої йому незаконними діями та протиправною тривалою бездіяльністю посадових осіб відповідача; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 595 680,00 грн, спричиненої йому відповідачем в результаті прийняття необґрунтованих рішень та допущеної протиправної тривалої бездіяльності при імітації розслідування у кримінальному провадженні № 42016000000001385.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн; судові витрати покладено за рахунок держави, у задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду прокуратура Полтавської області подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду у частині задоволених позовних вимог – скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат.
Вважала, що вона не є належним відповідачем у справі. Вказала, що тривалість досудового розслідування пов`язана з поведінкою ОСОБА_1 , підстав для залучення якого у якості потерпілого не вбачається. Зазначила, що оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого є реалізацією його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Вказала, що доказів на підтвердження душевних страждань позивача не надано, а винесення позитивних рішень слідчим суддею за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 є достатньою сатисфакцією. Зазначила, що судом не вказано період, за який стягнуто відшкодування, та з якого розрахунку він виходив.

11 вересня 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказав, що апеляційна скарга є формальною, а тривала бездіяльність слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні спричинила йому моральної шкоди. Підставою для задоволення його вимог є системне порушення посадовими особами відповідача вимог КПК України та прийняття відповідних рішень без проведення перевірки його заяви про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб та надмірну тривалість досудового розслідування.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу прокуратури Полтавської області необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині – змінити. 

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що бездіяльність відповідача встановлена судовими рішеннями слідчих суддів; подальша необхідність звернення ОСОБА_1 до суду як особи, постраждалої від кримінального правопорушення, для усунення перешкод у доступі до правосуддя, призвели до страждань позивача, що є підставою для відшкодування завданої йому моральної шкоди. По суті спору висновок суду є правильним, однак, визначення способу відшкодування шкоди є помилковим, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 2016 року Генеральна Прокуратура України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року зареєструвала кримінальне провадження № 4201600000001385 щодо колишнього прокурора прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 , яке направлено до прокуратури Полтавської області для проведення досудового розслідування (а. с. 27, 28, том 1).

Листом від 24 червня 2016 року № 17/1-6306-16 прокуратурою Полтавської області повідомлено ОСОБА_1 про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 4201600000001385 триває (а. с. 26, том 1).

09 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого із заявою про залучення його як потерпілого у кримінальному провадженні № 4201600000001385 (а. с. 24-25, том 1).

Постановою старшого слідчого прокуратури Полтавської області Селькіна Б.Є. від 18 липня 2016 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 4201600000001385 (а. с. 23, том 1).
Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2016 року скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково, зазначену постанову слідчого скасовано (а. с. 19, том 1).

Постановою слідчого прокуратури Полтавської області Селькіна Б.Є. від 24 жовтня 2016 року доручено слідчому відділу прокуратури Харківської області у кримінальному провадженні № 4201600000001385 провести допит ОСОБА_1 як свідка. З рапорту старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 04 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 на допит як свідка не з`явився (а. с. 118-120, том 1).

Постановою прокурора від 17 листопада 2016 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 4201600000001385 (а. с. 117, том 1). Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року зазначену постанову скасовано та зобов`язано слідчого розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 листопада 2016 року про визнання потерпілим з дотриманням вимог статті 55 КПК України (а. с. 204-205, том 1).

Постановою слідчого прокуратури Полтавської області Горячуна О.О. від 16 грудня 2016 року закрито кримінальне провадження № 42016000000001385 (а. с. 15-18, том 1).

Ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 29 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження № 42016000000001385 від 16 грудня 2016 року, винесену слідчим прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 – задоволено, вказану постанову слідчого – скасовано (а. с. 6, том 1).

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Генеральної Прокуратури України щодо вчинення слідчим Горячуном О.О. та прокурором ОСОБА_4 кримінальних правопорушень при досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 4201600000001385 (а. с. 39-40, том 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року зобов`язано уповноважених осіб Генеральної Прокуратури України внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 20 березня 2017 року та розпочати досудове розслідування, про що проінформувати заявника (а. с. 35, том 1).

На підставі цієї ухвали відкрито кримінальне провадження № 4201700000001443, яке постановою слідчого від 27 вересня 2017 року закрито (а.с. 54-55, том 1). На вказану постанову слідчого 25 січня 2018 року ОСОБА_1 подано скаргу (а. с. 64-65, том 1).

З наданого позивачем висновку спеціаліста від 09 липня 2018 року вбачається, що неправомірними діями прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду у загальному розмірі 5 800 000,00 грн у цінах на січень 2018 року (а. с. 128-135, том 1). 

Постановою старшого слідчого прокуратури Полтавської області Горячуна О.О. від 30 серпня 2018 року кримінальне провадження № 4201600000001385 закрито. Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2019 року вказана постанова слідчого скасована (а. с. 165, 167-168, том 1).

Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід прокурора Реви В.С. від нагляду за кримінальним провадженням № 4201600000001385 (а. с. 174, том 1).

Постановою слідчого прокуратури Полтавської області Ральського А.А. від 31 травня 2019 року закрито кримінальне провадження № 4201600000001385 (а. с. 159-166, том 1). Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2019 року вказану постанову скасовано (а. с. 154, 215, том 1).

Постановою слідчого прокуратури Полтавської області Ральського А.А. від 09 жовтня 2019 року закрито кримінальне провадження № 4201600000001385. Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду м. Полтави від 29 листопада 2019 року вказану постанову скасовано (а. с. 209, том 1).

З наданої ОСОБА_1 медичної документації вбачається, що він має захворювання зору (а. с. 233, 234, том 1). Крім того, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі  статтею 1174 ЦК України  шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16,  статей 21, 1173 та 1174  ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, «застосовуючи статті  1173,  1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. 

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою, вважаючи процесуальні рішення слідчих прокуратури незаконними з огляду на їх скасування слідчими суддями.

Матеріали справи свідчать про те, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито ще у 2016 році та досі триває. 

Внаслідок довготривалого не вирішення заяви позивач зазнав моральних страждань, які полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності звернення до суду з заявами про усунення перешкод у доступі до правосуддя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, провадження № 61-766св20, у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, провадження № 61-9220 св 20.

Доводи апеляційної скарги, що прокуратура Полтавської області не є належним відповідачем у справі, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.  Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є прокуратура Полтавської області (дії посадових осіб якої призвели до стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019  року у справі №199/6713/14-ц.

Посилання апеляційної скарги прокуратури Полтавської області щодо того, що оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого є реалізацією його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди, та посилання на відповідну практику Верховного Суду, судова колегія відхиляє, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень слідчого, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення відповідно до вимог  КПК України  перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.

Твердження апелянта щодо того, що тривалість досудового розслідування пов`язана з поведінкою ОСОБА_1 , підстав для залучення якого у якості потерпілого немає, висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_1 триває з 2016 року, що на дату звернення позивача до суду у 2018 році становило більше 1,5 року, а на час ухвалення рішення у справі – майже 4 роки.

За такий строк орган досудового розслідування мав би або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності. У зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 змушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної щоденної діяльності, та, відповідно, призводить до його моральних страждань. 

Доводи апеляційної скарги прокуратури Полтавської області щодо того, що винесення позитивних рішень слідчим суддею за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 є достатньою сатисфакцією, судова колегія відхиляє, оскільки законодавством України передбачено інститут відшкодування моральної шкоди, завданої, зокрема, державними органами та посадовими особами, та позивач має право на реалізацію свого права щодо вимоги відшкодування такої шкоди.

Аргументи прокуратури, що судом не вказано період, за який стягнуто відшкодування, та з якого розрахунку він виходив, є необґрунтованими, оскільки стягнення моральної шкоди охоплює період з початку досудового розслідування до звернення позивача до суду з позовом у цій справі, а при визначенні розміру відшкодування суд обґрунтовано виходив з вимог розумності та справедливості.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи судом першої інстанції.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням суду стягнуто компенсацію моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України, однак у подібних справах стягнення коштів має проводитися не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України, оскільки відповідачем у справі є держава, а резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019  року у справі №199/6713/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16.

При визначенні способу відшкодування шкоди суд першої інстанції безпідставно стягнув шкоду з Державної казначейської служби України, яка як юридична особа не завдавала позивачу шкоду. При цьому позивач просив суд стягнути шкоду з державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

У звязку з чим, колегія суддів вважає за необхідне змінити порядок стягнення шкоди і стягнути її з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Отже, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині необхідно змінити, виклавши його резолютивну частину наступним чином: стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Оскільки апеляційну скаргу прокуратури Полтавської області по суті заявлених вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області – задовольнити частково. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року в оскаржуваній частині – змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду - залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                         І.В. Бурлака

Судді                                                          О.М. Хорошевський

                                                                В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.