П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1638/20	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.          
                             
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                                      -          Ступакової І.Г.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

22 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини   НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати  індексації грошового забезпечення з період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року в сумі 3821,16 грн., враховуючи базовий місяць січень 2016 року, 
- зобов`язати відповідача  здійснити перерахунок та виплату  різниці  нарахованої  індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року, враховуючи базовий місяць - березень 2013 року, середній заробіток  за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що при звільненні з військової служби 12.01.2018 року відповідачем в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078 йому не була  нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період  проходження військової служби з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року. В зв`язку із цим, позивач звернувся до суду. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 року по справі №400/2950/18 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність та  зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року. На виконання цього рішення відповідачем проведено нарахування та виплату  індексації грошового забезпечення за період з 01.01.16 року по 02.10.2017 року в сумі 2572,94 грн., враховуючи базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення  січень 2016 року. Разом з цим, на переконання позивача, оскільки під час проходження служби у період з 01.01.2016 року по 12.01.2018  року його оклад за посадою був незмінний, базовий місяць  нарахування індексації повинен бути березень 2013 року.
Представник відповідач позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначив у письмовому відзиві, що посилання  позивача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 року за вих. №78/0/66-17 в частині «зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, якщо не підвищується посадовий оклад» є безпідставним, оскільки позивачем оскаржується період з 01.01.16 року по 12.01.2018 року з врахуванням базового місяця - березень 2013 року, а зазначене роз`яснення  було видано лише 08.08.2017 року, тому слід застосовувати наказ МОУ №44 від 27.01.2016 року, відповідно до якого відбулось збільшення щомісячної премії саме з січня 2016 року і тому Миколаївським обласним військовим комісаріатом було застосовано базовий місяць - січень 2016 року. Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 09.06.2016 року №252/10/136-16, від 04.07.2017 року №220/5140 проведення індексації  грошових доходів, зокрема, грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах коштів, передбачених на ці цілі. При цьому, Порядком №1078  не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Що стосується здійснення перерахунку та виплати середнього заробітку за час затримки  виплат належних сум  по день фактичного розрахунку є безпідставною.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року, враховуючи базовий місяць січень 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року, враховуючи базовий місяць березень 2013 року та виплатити різницю нарахованої індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року, враховуючи  базовий місяць - січень 2016 року. В задоволенні позову в частині  зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату середнього  заробітку за час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку та ухвалення в цій частині судового рішення про задоволення вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, суд не надав належної оцінки викладеним доводам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, суд не надав належної оцінки викладеним доводам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Крім цього, апелянт просить залучити в межах своїх повноважень в якості третіх осіб Департамент фінансів Міністерства оборони України.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з  наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 у період з 1992 року по 12.01.2018 року проходив військову службу у Збройних Силах України.
Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 1РС від 03.01.2018 року позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до наказу   ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.01.2018 року № 10 позивач виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення.
У зв`язку з невиплатою індексації  період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року, позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність та стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 року по справі №400/2950/18 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року.
На виконання рішення МОАС відповідачем проведено нарахування та виплату  індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року  в сумі 2572,94 грн. 
В жовтні 2019 позивач звернувся до відповідача із запитом, в якому просив надати витяги з відомостей про нарахування грошового забезпечення  (з урахуванням усіх видів забезпечення окремо за кожний вид), ОСОБА_1 за період з 20.02.2012 року та по 12.01.2018 року, довідку про нарахування індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року, що проведено на виконання рішення МОАС від 31.01.2019 року №400/2950/18, копію грошового атестату .
З наданої відповіді  №1618 від 06.11.2019 року вбачається, що військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування та виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 12.01.2018 року в розмірі 3821,16 грн., з яких 57,32  військовий збір та 687,81 грн. - податку з доходів фізичних осіб. Щодо грошового атестату, то військова частина повідомила, що його знижено після виключення зі списків особового складу  військкомату у зв`язку з переведенням у військову частину НОМЕР_1 у зв`язку з закінченням терміну зберігання даного документу. За період з 20.08.2012 року по 31.12.2015 року розрахункові відомості  здані до архіву Міністерства оборони України.
На переконання позивача,  оскільки під час проходження служби у період з березня 2013 року по 12.01.2018 року його оклад за посадою був незмінний, базовий місяць нарахування індексації повинен бути березень 2013 року, а не січень 2016 року. При цьому, військова частина НОМЕР_1 під час здійснення нарахування індексації повинен був керуватись роз`ясненням Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 року №78/о/66-17, де зазначено, що зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, якщо не підвищується посадовий оклад.    
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає  Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03 липня 1991 року  (далі  Закон №1282-ХІІ).
У відповідності до  статті 2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до  статті 4 Закону №1282-ХІІ  індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію  Закону №1282-ХІІ.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій  статті 4 Закону №1282-ХІІ.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року  (далі - Порядок № 1078).
Згідно п.1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 01 січня 2016 року).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
За змістом пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Аналіз наведених норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
          З огляду на пункт 5 Порядку № 1078  на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
          Слід зважати на те, що базовим вважається місяць прийняття на роботу або місяць підвищення заробітної плати. Індекс споживчих цін наростаючим підсумком починає розраховуватися у місяці, наступному за базовим (крім місяця прийняття на роботу).
          Відтак, оскільки з березня 2013 - січень 2018 посадовий оклад позивача не змінювався, то саме березень 2013 року слід вважати базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації позивачу. 
          Складові заробітної плати, завдяки яких протягом цього періоду підвищувалось грошове забезпечення позивача (премії, надбавки, доплати) не мають постійного характеру, а їх величина є змінною. 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення в цій частині позовних вимог.
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України  проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Так, Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
При цьому, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця; зазначені нормативні акти не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
В даному випадку, із зібраних матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення.
При цьому, з аналізу положень ст.117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 КЗпП України.
В свою чергу, ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2  статті 8 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсація замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. За наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційних скаргах про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Ступакова І.Г.    Вербицька Н. В.