Постанова
Іменем України
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 182/5175/16-ц
провадження № 61-15991св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач за первісним позовом-  ОСОБА_1 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за зустрічним позовом- Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - 
АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 06 грудня 2010 року між сторонами укладено договір, відповідно до якого  ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 15 000 грн на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у відповідній заяві. 
Внаслідок невиконання  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 30 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 
34 037,34 грн, у тому числі: 16 041,28 грн. - заборгованість за кредитом, 4 850,81 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 12 117,98 грн - заборгованість за пенею, 950 грн - заборгованість за пенею за несвоєчасність повернення боргу на суму від 1 000 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 597,02 грн - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути 
з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 34 037,34 грн.
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 22 серпня 2015 року 
о 17.30 год невідомою особою з його карткового рахунку здійснено викрадення коштів у розмірі 15 800 грн (двома платежами по 7 900 грн кожен) шляхом вільного доступу до належної ОСОБА_1 кредитної картки «Універсальна».
ОСОБА_1 зазначені банківські операції не здійснював, у зв`язку з чим звернувся до банку за телефоном «3700» з проханням блокування даної банківської операції та з відповідною заявою до правоохоронних органів.
Проте, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зупинило банківську операцію щодо перерахування коштів з рахунку ОСОБА_1 та безпідставно списало із заробітної картки останнього кошти на погашення заборгованості за кредитом, яка виникла саме у зв`язку із зняттям коштів з рахунку шахраями. 
Неправомірними діями банка позивачу за зустрічним позовом завдано моральної шкоди.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати дії 
ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій неправомірними та зобов`язати банківську установу здійснити списання заборгованості у розмірі 34 037,34 грн; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити баланс на картці (рахунку) у розмірі 16 000 грн з поверненням його особистих коштів у розмірі 1 000 грн; повернути кошти у розмірі 740 грн, незаконно списані з його картки для виплат без його відома та дозволу; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» у відшкодування завданої моральної шкоди 35 000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року (в складі судді Рунчевої О. В.) у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк»відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування ОСОБА_1 відсотків та штрафних санкцій з 22 серпня 2015 року неправомірними.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» здійснити списання заборгованості ОСОБА_1 , що утворилася за кредитним договором від 06 грудня 
2010 року у результаті здійснення операції від 22 серпня 2015 року на суму 15 800 грн.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити баланс на картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 до того стану, в якому він був до виконання операції від 22 серпня 2015 року на суму коштів у розмірі 15 800 грн.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути на картковий рахунок 
ОСОБА_1 кошти у розмірі 740 грн.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.
У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зняття коштів самим відповідачем за первісним позовом не відбувалось, а всі транзакції за кредитною карткою є оспорюваними ним, про що він заявив як банку 
в належний спосіб, так і до правоохоронних органів, підстави для стягнення цих сум як отриманого ним кредиту з іншими нарахованими складовими відсутні. Таким чином дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування штрафних санкцій та списання коштів на погашення кредиту є неправомірними, 
а порушене право ОСОБА_1 підлягає поновленню шляхом зобов`язання банку здійснити списання заборгованості за кредитом, відновити баланс на картковому рахунку, повернути на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 740 грн та відшкодувати завдану моральну шкоду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2010 року станом на 30 серпня 2016 року у розмірі 16 041,28 грн.
У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі, понесені на оплату судового збору в суді першої інстанції, у розмірі 649,45 грн та на оплату судового збору в суді апеляційної інстанції у розмірі 947,18 грн.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Судові витрати АТ КБ «ПриватБанк», понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн, компенсовано за рахунок держави.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, отримав кредитну картку з кредитним лімітом, якою, як і кредитним лімітом, користувався. Відповідач за первісним позовом не виконував умови договору в частині повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 16 041,28 грн, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема виписками з особових рахунків клієнта.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 погодився на умови та правила, які додані банком до матеріалів справи, тому відсутні підстави для стягнення нарахованих кредитором процентів і неустойки (пені та штрафів).
Заперечення ОСОБА_1 щодо банківських операцій з використанням кредитних коштів у розмірі 15 800 грн не підтверджені матеріалами справи, зокрема останнім не доведено факту здійснення АТ КБ «ПриватБанк» несанкціонованої операції за його картковим рахунком.
Так, спірні операції 22 серпня 2015 року проводились з підтвердженням платежу 3D Secure, а відповідно до витягу зі службового розслідування такі дії оспоренню як шахрайські не підлягають. Cписання коштів з карткового рахунку  ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача. ОСОБА_1 підтвердив факт надходження на його телефон повідомлень від АТ КБ «ПриватБанк» щодо вказаних операцій.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат, залишити 
в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У решті постанова апеляційного суду не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи коштами ОСОБА_1 , про що він невідкладно повідомив 
банк та звернувся до правоохоронних органів. За вказаним фактом було порушене кримінальне провадження, тому ці обставини виключають можливість стягнення з ОСОБА_1 коштів за тілом кредиту на користь 
АТ КБ «ПриватБанк».
Апеляційний суд безпідставно дослідив докази, які не були подані в суді першої інстанції. При цьому банком не подано доказів повідомлення  ОСОБА_1 про результати його звернень щодо шахрайського заволодіння коштами з рахунку.
Апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 71цс15.
Доводи інших учасників справи
Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
09 жовтня 2019 року справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 06 грудня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якого останній отримав кредит 
у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
У вказаній заяві позичальника від 06 грудня 2010 року процентна ставка не зазначена.
Після укладення кредитного договору відповідач отримав картку та користувався нею, зокрема, знімав готівкові кошти, оплачував товари 
у магазинах, поповнював картковий рахунок тощо.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконав, тому відповідно до наданого банком розрахунку станом на 30 серпня 2016 року утворилась заборгованість 
у розмірі 34 037,34 грн, яка складається з: 16 041,28 грн - заборгованість за кредитом, 4 850,81 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 12 117,98 грн - заборгованість за пенею, 950 грн - заборгованість за пенею за несвоєчасність повернення боргу на суму від 1 000 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 597,02 грн - штраф (процентна складова).
Суди також встановили, що 22 серпня 2015 року з кредитної картки 
ОСОБА_1 були здійснені дві операції «Телеком услуги: PORTMONE.COM.UA.TELEKO» на загальну суму 15 800 грн (подвійним списанням по 7 900 грн), що підтверджується випискою по рахунку.
ОСОБА_1 22 серпня 2015 року повідомив за телефоном «3700» службу безпеки банку, а також висловив прохання про блокування даної банківської картки. У той же день, 22 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення, яка була прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, розпочато досудове розслідування.
Відповідно до витягу зі службового розслідування спірні операції 22 серпня 2015 року проводились з підтвердженням платежу 3D Secure та оспоренню як шахрайські не підлягають.    ОСОБА_1 підтвердив факт надходження на його телефон повідомлень від АТ КБ «ПриватБанк». Списання коштів 
з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином                    (стаття 599 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та  особливості його функціонування передбачаються в договорі,  що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
Пунктом 5 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705), визначено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції 
(пункт 9 розділу VI Положення № 705).
Отже, на позивача за зустрічним позовом покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення.
Таким чином, враховуючи, що операція з переказу спірних коштів 
була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу 3D Secure, списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а позичальник підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень від АТ КБ «ПриватБанк», то останнє не повинене нести відповідальність за дану операцію.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 712/4463/16-ц (провадження № 61-22267св18), від 10 липня 2019 року у справі 
№ 522/22780/15-ц (провадження № 61-23040св18), від 17 червня 2020 року 
у справі № 201/15185/16-ц (провадження № 61-41264св18).
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для припинення кредитних зобов`язань 
  ОСОБА_1 , за яким рахується непогашена заборгованість за тілом кредиту. Отже, суд апеляційної інстанції правильно стягнув на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2010 року станом на 30 серпня 2016 року у розмірі 16 041,28 грн.
Також апеляційний суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо розподілу судових витрат, оскільки вони узгоджуються з вимогами 
статті 141 ЦПК України, а вказані витрати покладено на сторони, зокрема 
і   ОСОБА_1 , пропорційно розміру задоволених позовних вимог
При цьому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на постанову Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, оскільки вказане Положення втратило чинність 12 листопада 2014 року і до спірних правовідносин не застосовується.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи коштами ОСОБА_1 , оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, 
а наявність кримінального провадження, порушеного за його заявою, не може свідчити, з огляду на презумпцію невинуватості, про вчинення злочину щодо позивача за зустрічним позовом до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення позичальника від обов`язку належного виконання кредитного зобов`язання і виконання умов договору у разі настання певних обставин, передбачених ними.
Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд помилково дослідив докази, які не були подані в суді першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами (частина перша статті 367 ЦПК України), досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються 
в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що банком не подано доказів повідомлення  ОСОБА_1 про результати розгляду його звернень щодо шахрайського заволодіння коштами з рахунку, оскільки вказана обставина не може бути підставою для скасування постанови апеляційного суду.
ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява 
№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження 
в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції та не є достатніми для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції в цій частині не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                В. С. Висоцька
                                                                                                І. В. Литвиненко