П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  802/4528/13-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.  
Суддя-доповідач -  Іваненко Т.В.   
07 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Граб Л.С.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року  (місце прийняття рішення - м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, у подальшому також до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Вінницькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2008 року, просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування; 
- стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь 518120,44 грн, з яких: 165475,85 грн заборгованості по заробітній платі з липня 1995 року по грудень 2006 року, 24473,88 грн - з січня по листопад 2006 року; 216001,61 грн заборгованості по довічному грошовому утриманню за період з 01.09.2000 року по 01.01.2007 року; 51955,18 грн компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок її несвоєчасної виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року; 45498,27 грн компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19.03.1994 року по час розгляду справи в сумі 14715,65 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та його доводам.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задовольнити, а рішення суду  - без змін,  з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 22.06.1987 року займав посаду судді Жмеринського міського суду Вінницької області, з 20.08.2002 року – Ладижинського міського суду Вінницької області, у якому з 13.06.2003 року займав посаду голови суду. 
22.02.1990 року Виконавчим комітетом Вінницької обласної ради народних депутатів прийнято рішення № 48 про присвоєння позивачу четвертого кваліфікаційного класу.
Відповідно до рішення Кваліфікаційної комісії суддів Вінницької області від 14.12.1994 року судді Жмеринського міського суду Вінницької області ОСОБА_1 присвоєно третій кваліфікаційний клас.
На підставі рішення Кваліфікаційної комісії суддів Вінницької області від 25.11.1999 року позивачу присвоєно другий кваліфікаційний ранг.
Згідно з постановою Верховної ради України від 06.04.2000 року № 1617-ІІІ ОСОБА_1 обраний суддею Жмеринського міського суду Вінницької області безстроково.
Указом Президента України від 20.08.2002 року № 727/2002 позивача переведено на роботу на посаді судді Ладижинського міського суду Вінницької області.
Відповідно до Указу Президента України від 13.06.2003 року № 529/2003 ОСОБА_1 призначено головою Ладижинського міського суду Вінницької області.
Стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01.12.2006 року становить 19 років 04 місяці 10 днів, вислуга років - 28 років 03 місяці 10 днів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу кадрової роботи, забезпечення діяльності кваліфікаційних комісій та органів суддівського самоврядування управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області.

Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування, звернувся з позовом до суду.

Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.05.2008 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області, Головного управління юстиції у Вінницькій області щодо безпідставного не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат, невиплати компенсації за не отримане службове обмундирування суддям. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", на користь ОСОБА_1 – 518120,44 грн, з яких: заборгованість по заробітній платі за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 165475,85 грн і за січень-листопад 2006 року - 24473,88 грн; заборгованість по довічному утриманню за період з 01.09.2000 року по 01.01.2007 року - 216001,61 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 51955,18 грн; компенсацію втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року - 45498,27 грн; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19.03.1994 року і до дати прийняття судового рішення - 14715,65 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2009 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.05.2008 року скасовано і прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування, невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_1 суму в розмір 44192,05 грн, з яких: 18632,09 грн. заборгованості по заробітній платі за 2005-2006 роки; 20908,30 грн заборгованості по довічному утриманню за 2005-2006 роки; 2192,69 грн компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати 2005-2006 роки; 2458,97 грн компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за 2005-2006 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 16.10.2013 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.05.2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2009 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо неповного обсягу нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03.09.2005 року.  Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03.09.2005 року. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач та Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подали апеляційні скарги на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року.
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.01.2016 року апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Скасовано Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.01.2016 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.12.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року і постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.01.2016 року – скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вінницьким окружним адміністративним судом справу розглянуто 24 червня 2020 року. 
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам  Закону України "Про оплату праці", зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.
Оскільки у період з 01.06.2005 року по 01.01.2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах № 513 та № 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.
Щодо нарахування та виплати позивачу надбавок та премій, суд першої інстанції зазначив, що призначення премій, надбавок, доплат, передбачених нормативними актами є правом, а не обов`язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.
Також, суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням вимог ст. 43 Закону України "Про статус суддів", розмір довічного грошового утримання залежить від розміру заробітної плати судді.
Разом з тим, оскільки довічне грошове утримання суддям виплачується виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, а заявлені позивачем вимоги в частині стягнення довічного грошового утримання напряму залежать від задоволення вимог щодо заробітної плати, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність для задоволення позову у цій частині.
Щодо вимоги позивача про нарахування компенсації у зв`язку з затримкою виплати оспорюваних сум заробітної плати та довічного грошового утримання відповідно до  Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"  суд прийшов до висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки за правилами, визначеними  статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не донарахування і невиплати заробітної плати, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до змісту ч. 1, 2  ст. 44 Закону України "Про статус суддів" (в редакції Закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин)  заробітна плата судді складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від  80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. 
Аналізуючи зміст вказаної статті, суд зазначає, що мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим, ніж визначений  ст. 44 цього Закону  в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів.
Відповідно до частини 2  статті 8 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року     № 108/95-ВР  (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 13 вказаного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
При цьому, 30.06.2005 року Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень прийняв постанову № 513 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України" та постанову № 514 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України", якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України.
Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами  статті 44 Закону України "Про статус суддів". Лише 03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 "Про оплату праці суддів", якою затверджено схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою  статті 44 Закону України "Про статус суддів"  співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя.
Однак, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини 2  статті 44 Закону України "Про статус суддів"  і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 01.06.2005 року, оскільки надав  постанові "Про оплату праці суддів" від 03.09.2005 року № 865  чинності з 01.01.2006 року (пункт 5 постанови).
Внаслідок цього, з 01.06.2005 року до 01.01.2006 року оклади суддів не відповідали вимогам  статті 44 Закону України "Про статус суддів".
Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.05.2007 року у справі за позовом Особи до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України  пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" від 03.09.2005 року № 865  визнано незаконним. Цією ж  постановою  суду допущено поворот виконання  постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865. Визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з  постановами Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 року № 513  та № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 01.06.2005 року.
Отже, враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом –  статтею 44 Закону України "Про статус суддів", а не  статті 8 Закону України "Про оплату праці", при цьому, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам  Закону України "Про оплату праці", зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.
Разом з тим, оскільки у період з 01.06.2005 року по 01.01.2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах № 513 та № 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2016 року у справі № 822/494/13-а.
Враховуючи вказане, колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта про невжиття заходів Державною судовою адміністрацією України щодо забезпечення нарахування та виплати заробітної плати суддям не нижче від визначеного законом рівня, оскільки у відповідач були відсутні підстави для здійснення та виплати таких нарахувань.
Тож, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача щодо не донарахування і невиплати заробітної плати є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Також, судом першої інстанції на підставі довідок про нараховану та виплачену  заробітну плату  за період роботи з січня 2005 року по грудень 2005 року включно та додатку № 1 до висновку судово-економічної експертизи по адміністративній справі № 2-А-243/06 від 21.05.2007 року встановлено, що до складу заробітної плати позивача в оскаржуваний період входили наступні виплати: 
- посадовий оклад у розмірі 466,00 грн; 
- доплата за другий кваліфікаційний клас у розмірі 350,00 грн; 
- надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, з урахування доплати за кваліфікаційний клас, яка складала 408,00 грн;
- надбавка, передбачена Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційних клас, яка складала 163,20 грн (з травня 2005 року).

Щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, колегія суддів зазначає, що статтею  44 Закону України "Про статус суддів" суддям встановлюється та виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у таких розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
У спірний період (з січня 2005 року по грудень 2005 року) Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, обраховуючи розмір набавки за вислугу років у розмірі 40 %, виходило з загальної суми щомісячного заробітку, який розраховувався, виходячи із фактично виплачуваного посадового окладу.
Оскільки Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Вінницькій області надбавка за вислугу років встановлювалась і виплачувалась у розмірі 40%, тобто з розрахунку фактично виплачуваного позивачу посадового окладу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті надбавки за вислугу років діяв відповідно до вимог законодавства, чинного на момент проведення відповідних виплат.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог від 31.08.2008, підставою для звернення позивача до суду  була виплата заробітної плати та нарахування щомісячного грошового утримання без урахування приписів Указів Президента Україна "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19.09.1996 року № 856/96, "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням" від 05.03.2002 року № 220/2002 та постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288.
Проте, відповідно до пункту 2  Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95 керівникам судів надано право установлювати суддям за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи надбавки в розмірі до 75 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати суду.
Отже, призначення та розмір зазначеної надбавки повинні встановлюватись кожному судді індивідуально залежно від досягнень у праці та виконання особливо важливої роботи.
При відсутності підстав для призначення такої надбавки, передбачених зазначеним Указом, така надбавка не призначається.
Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19.09.1996 року № 856/96 суддям встановлено щомісячну надбавку за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, з урахування доплати за кваліфікаційний клас.
Згідно Указ Президента України "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням" від 05.03.2002 року № 220/2002 керівникам судів загальної юрисдикції рекомендовано встановлювати посадові оклади, збільшені на 50 відсотків; щомісячну надбавку за напруженість та складність роботи  у розмірі до 80 відсотків посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказаними  Указами Президента України була передбачена можливість, а не обов`язок встановлення та виплати надбавок суддям. 
Згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288   керівникам судів з 01.12.1999 року надано право здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі тримісячного фонду оплати праці за посадовими окладами та економії фонду оплати праці.
Отже, з врахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язковою є лише виплата щомісячних надбавок за кваліфікаційний клас, за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, які позивач отримував у визначених законодавством розмірах, тоді як розмір премій, встановлений  постановою Кабінету Міністрів України, визначається для кожного судді окремо в залежності від показників роботи.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу в період з січня 2005 року по грудень 2005 року виплачувалась відповідна надбавка, про що свідчить наказ Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області від 30.05.2005 року № 101-к "Про встановлення надбавки".
Тобто, відповідачем дотримано вимоги законодавства щодо встановлення, нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 20 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційних клас, зокрема, у період з травня 2005 року по грудень 2005 року, згідно Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95.
Крім того, в матеріалах справи містяться накази Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області від 26.07.2005 року № 030, від 22.08.2005 року № 33, від 21.09.2005 року № 35, від 26.10.2005 року № 39, від 26.10.2005 року № 40, від 24.11.2005 року № 48, від 20.12.2005 року, які підтверджують преміювання позивача відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288.
Виплати вказаних премій розпочалися після 01.06.2005 року у межах наявних коштів на оплату праці, як це передбачено положеннями вказаної Постанови.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що призначення надбавок, премій, доплат, передбачених зазначеними нормативними актами є правом, а не обов`язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення довічного грошового утримання суддів за період з 01.09.2000 по 01.01.2007, колегія суддів зазначає, що оскільки розмір грошового утримання залежить від розміру заробітної плати, а суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з липня 1995 року по грудень 2006 року, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

Стосовно вимоги позивача про нарахування компенсації у зв`язку з затримкою виплати оспорюваних сум заробітної плати та довічного грошового утримання відповідно до  Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"  колегія суддів зазначає,  що ст. 3 вказаного Закону встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Разом з тим, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати нараховується у зв`язку із порушенням строків її виплати (тобто, вже нарахованої, але не виплаченої в строки, передбачені чинним законодавством).
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування компенсації щодо оспорюваних сум, а не нарахованих, відсутні підстав для задоволення позовних вимог у даній частині.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Сторчак В. Ю.