ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2020 року                                                                                      Справа № 902/187/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Гладка Л.А. 
за участю представників сторін:
позивача: не з`явився 
відповідача: не з`явився  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" на рішення господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 р. у справі №902/187/20, ухвалене суддею Маслій І.В. повний текст ухвали складено 03.07.2020 р.  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА" (вул.Броварська, 2, с. Проліски, Бориспільський район, Київська область, 08322)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (вул.Слободи,буд.11, с. Кузьминці, Гайсинський район, Вінницька обл., 23712)
про стягнення 480 779,18 грн.

          Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНИ" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" про стягнення 480 779,18 грн заборгованості, з яких 476 161,27 грн - основного боргу, 4 143,66 грн - 3% річних та 474,25 грн - інфляційних втрат.
          Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 р. у справі №902/187/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА"  476 161,27 грн - основного боргу, 4 143,66 грн - 3% річних, 474,25 грн - інфляційних втрат та 7 211,69 грн витрат зі сплати судового збору.          
Не погоджуючись із рішенням господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 р. у справі №902/187/20 Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області  від 23.06.2020 р. у справі №902/187/20 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ТОВ «Амако Україна» до ТОВ «Кузьминецьке» про стягнення боргу відмовити в повному обсязі.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" на рішення господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 р. у справі №902/187/20 та призначено справу до розгляду.  
01.09.2020 р. на електронну адресу апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНИ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить  відмовити  в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі та враховуючи віддаленість місцезнаходження позивача та карантинні заходи, введені в державі, просить суд проводити розгляд скарги без участі представника позивача.
06.10.2020 р. на адресу апеляційного господарського суду  від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" надійшла  відповідь на відзив, в якій відповідач стверджує, що  фотокопія акту звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2019 р. - 26.11.2019 р. не може вважатися письмовим доказом, який містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно зі ст.91 ГПК України, таким чином судом неправомірно прийнято його до уваги.
Скаржником на електронну адресу апеляційного господарського суду надіслано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку  із перебуванням на лікуванні  в нейрохірургічному відділенні представника Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке".
Колегія суддів відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи, враховуючи, що відповідно до норми ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Доводи та правова позиція скаржника викладена у апеляційній скарзі, а позиція позивача викладена у відзиві на апеляційну скаргу та не змінена ними. Додаткових доказів сторонами подано не було. 
Колегією суддів враховано, що відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" 03.09.2020 р. вже подавав суду клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено в межах строку, визначеного ст.273 ГПК України.
В судове засідання апеляційної інстанції 16.10.2020 р. представники сторін у судове засідання не прибули та не реалізували процесуальне право на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомили. При цьому колегія суддів звертає увагу сторін на те, що в даному випадку враховується правова позиція Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відтак, колегія суддів визначилась про можливість розгляду скарги в даному судовому засіданні.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд 

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням господарського суду Вінницької області від  23.06.2020 р. у справі №902/187/20 позов  Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА" задоволено у повному обсязі. Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заборгованість в розмірі 476 161,27 грн визнана відповідачем, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2019-26.11.2019, підписаний позивачем та відповідачем електронно цифровими підписами. Щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 4143,66 грн. та інфляційних втрат - в сумі 474,25 грн., то суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи приписи    ст. 625 ЦК України, оскільки дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, а відтак підлягають задоволенню у визначеному позивачем розмірі.

2.Узагальнені доводи апеляційних скарг та заперечення щодо них інших учасників справи. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" стверджує, що рішення прийняте з  порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд в своєму рішенні зазначив, що підтвердженням укладання договору в спрощений спосіб між позивачем та відповідачем є видаткові накладні №V-001685/343054 від 11.08.2018 р.; №V-001702/343054 від 13.08.2018 р.; №V-002378/343054 від 17.10.2018 р., що містять найменування товару, його ціну, а також реквізити позивача (оферта) та підпис і печатка відповідача на вище вказаній видатковій накладній про прийняття саме такого товару і в тій кількості, що була визначені позивачем у видаткових накладних (акцептах). Однак, зазначена позиція є хибною, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.  
Крім того, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Також, апелянт звертає увагу нате, що в позові, позивач не навів жодних істотних умов які були погоджені сторонами. Таким чином, наведений у позові «усний договір» визнати укладеним сторонами - не можливо. Позивачем не наведено у позовній заяві факти досягнення згоди щодо оплати договору, місця оплати, та дати оплати, а також і інших істотних умов договору, в тому числі і гарантійних, та можливості повернення товару. Скаржник акцентує увагу на тому, що строк виконання грошового зобов`язання перед ТОВ «Амако Україна» сторонами також не визначався. Тому наведений у позові «усний договір» визнати укладеним сторонами - не можливо. Крім того, суд, в обґрунтування свого рішення, посилається на акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2019-26.11.2019, підписаний позивачем та відповідачем електронно цифровими підписами, який був поданий позивачем у своїй відповіді на відзив. Зазначений доказ є недопустимим та неналежним. Оскільки, позивачем було подано паперові копії електронних доказів (фотокопію) без зазначення про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу, тобто не було дотримано порядку подачі електронних доказів, визначеного статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а тому фотокопія акту звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2019-26.11.2019 не може вважатися письмовим доказом, який містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно зі ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, таким чином суд неправомірно прийняв його до уваги.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА" звертає увагу на те, що відповідач жодним чином не заперечував отримання зазначеного Товару, в судовому засіданні представник відповідача ще раз підтвердив отримання відповідачем Товару за накладними, наведеними в позовній заяві. Що стосується доданих до позовної заяви та відповіді на відзив документів та їх копій, то всі вони були оглянуті судом. Їх зміст та достовірність відповідачем не заперечувалися. При подачі позову та відповіді на відзив позивачем зазначалось, що оригінали всіх документів, копії яких додані до позовної заяви, є в наявності у позивача і будуть надані суду для огляду, що і було зроблено, враховуючи і Акт звіряння взаємних розрахунків між сторонами з доказом підписання його електронним підписом.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем передано, а відповідачем отримано товар на загальну суму 842 619,70 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи видатковими накладними №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823 087, 54 грн., №V-001702/343054 від 13.08.2018 р. на суму 13 376,16 грн,  №V-002378/343054 від 17.10.2018 р. на суму 6156,00 грн.
Відповідач за поставлений товар розрахувався частко на суму 366 458,43 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача.
09.10.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою №9117 здійснити оплату вартості отриманого товару в сумі 476   161,27 грн, дана вимога була відправлена відповідно до фіскального чеку 01.11.2019 р., однак залишена відповідачем без відповіді та задоволення.  
Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА" звернулося до господарського суду Вінницької області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке"  476 161,27 грн - основного боргу, 4 143,66 грн - 3% річних та 474,25 грн - інфляційних втрат.
Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА"  задоволено в повному обсязі. 

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.
Стаття 11 Цивільного кодексу України    вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. 
Як зазначено в    ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Абзац 1 ч.1 ст.193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Згідно ч.1    ст.640 Цивільного кодексу України    договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Відповідно до    ст.641 Цивільного кодексу України    пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч.1   ст.642 ЦК України. 
Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1, 3  глави 54 Цивільного кодексу України.
Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.1  ст. 692 Цивільного кодексу України     покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором     не встановлений інший строк оплати товару.
          Частина 2 статті 625 встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

          5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної  скарги.
Дослідивши матеріали справи та   обставини   на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено договір у спрощений спосіб, що підтверджується видатковими накладними №V-001685/343054 від 11.08.2018 р.;  №V-001702/343054 від 13.08.2018 р.; №V-002378/343054 від 17.10.2018 р., що містять найменування товару, його ціну, а також реквізити позивача (оферта), та підпис і печатка відповідача на вище вказаній видатковій накладній про прийняття саме такого товару і в тій кількості, що була визначені позивачем у видаткових накладних (акцептах).
З видаткових накладних вбачається, що позивачем передано, а відповідачем отримано товар на суму 842 619,70 грн. відповідно до видаткових накладних №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823 087,54 грн, №V-001702/343054 від 13.08.2018 р. на суму 13376,16 грн,  №V-002378/343054 від 17.10.2018 р. на суму 6156,00 грн. 
Враховуючи приписи ст.692 ЦК України, строк оплати товару є таким, що настав по видатковій накладній  №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. настав 12.08.2018, по видатковій накладній №V-001702/343054 від 13.08.2018 р. настав 14.08.2018 р. та по видатковій накладній №V-002378/343054 від 17.10.2018 р. настав 18.10.2018 р. 
Втім, відповідач за поставлений товар розрахувався частково в загальній сумі 366 458,43 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача.
Крім того, заборгованість в розмірі 476 161,27 грн визнана відповідачем, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2019-26.11.2019, підписаний позивачем та відповідачем електронно цифровими підписами. 
Оскільки відповідачем не надано до суду доказів повної оплати вартості отриманого товару від позивача, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості отриманого товару у розмірі 476 161,27 грн., на думку апеляційного суду,  є обґрунтованими та доведеними.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що «усний договір» визнати укладеним сторонами  не можливо, оскільки позивачем не наведено у позовній заяві факти досягнення згоди щодо оплати договору, місця оплати, та дати оплати, а також і інших істотних умов договору, в тому числі і гарантійних, та можливості повернення товару, строк виконання грошового зобов`язання сторонами також не визначався, суд апеляційної інстанції оцінює критично, з огляду на наявність у видаткових накладних усіх даних, зокрема найменування товару, його ціну, кількість, реквізитів сторін, що є узгодженими істотними умовами, та підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, що й підтверджує  укладання між сторонами договору поставки  у спрощений спосіб.
В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що директор відповідача не був уповноважений  підписувати видаткову накладну №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823 087,54 грн, а тому вона не має юридичної сили. Однак судом першої інстанції надано правильну оцінку,  з посиланням на частину 3    статті 92 Цивільного кодексу України, згідно якої    орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень, що директор як посадова особа має право вчиняти юридично значимі дії від імені юридичної особи. Питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.
Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.
Крім того, положеннями ч. 2 ст. 89 ГК України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані: діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями; діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства; діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію; бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків; іншими винними діями посадової особи.
Стосовно стягнення з відповідача 4143,66 грн - 3% річних та 474,25 грн - інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був наданий обґрунтований розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.11.2019 по 14.02.2020, відповідно до якого сума 3% річних складає - 4143,66 грн., інфляційних втрат - 474,25 грн.
Перевіривши правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи приписи    ст. 625 ЦК України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню у визначеному позивачем розмірі.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 476 161,27 грн - основного боргу, 4 143,66 грн - 3% річних та 474,25 грн - інфляційних втрат.

6. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні    для скасування рішення суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.                                                                      
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно    ст.129 ГПК.
Керуючись ст. ст.269,    270,    275,    276,    281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" на рішення господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 року у справі №902/187/20 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Вінницької  області - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №902/187/20  повернути  господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "19" жовтня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Філіпова Т.Л. 

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.