Ухвала
 
17 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 524/7396/19
провадження № 61-16630ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання юридичної допомоги,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 225 000,00 грн заборгованості з оплати юридичних послуг.
 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що 12 червня 2017 року між ним і ОСОБА_2 укладено угоду, за умовами якої він, як адвокат, зобов`язався надавати відповідачу правову допомогу та послуги з представництва.
 
Зазначав, що ними погоджено щомісячний адвокатський гонорар у розмірі 10 000,00 грн, проте відповідач у порушення умов угоди кошти не сплачував та допустив заборгованість у сумі 225 000,00 грн.
 
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволені позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено факту надання правової допомоги чи інших юридичних послуг відповідачу. Сам по собі факт укладення договору про надання правової допомоги, як і видача довіреності на ім`я адвоката, не підтверджують факту надання правової допомоги та інших обов`язків, взятих адвокатом на себе за відповідним договором.
 
05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 225 000,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2020 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року не підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.  
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною, заявником не наведено прикладів протилежної судової практики. Посилання заявника на не врахування судами правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 0840/3690/18, є безпідставними, оскільки правовідносини у вказаній справі та у цій справі не є тотожними.  
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання юридичної допомоги відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик