Постанова 
Іменем України 
 
07 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 664/701/18
провадження № 51-3478км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції)                      ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі відеоконференції)                  ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2020 року та  ухвалу Херсонського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017230240002705, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317, ч.ч.1, 3 ст. 321 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
Вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч.2 ст.309 КК України на 4 роки позбавлення волі; за ч.1 ст.317 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч.1 ст.321 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.3 ст.321 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі за ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він повторно,  незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи наркотичний засіб та незаконно зберігав з метою збуту, який 08 січня та 22 січня 2018 року за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно, шляхом продажу за 200 гривень кожного разу збув ОСОБА_8 особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено,  опій ацетильований у ін`єкційному медичному шприці разового застосування, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 0,023 г та 0,020 г відповідно.
Окрім того, ОСОБА_7 незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи сильнодіючий лікарський засіб, який 22 січня 2018 року в обідній час, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно, шляхом продажу за 100 гривень збув ОСОБА_8 , у вигляді фрагментів двох пігулок, а саме збув сильнодіючий лікарський засіб - дифенгідрамін (димедрол), який є сильнодіючим лікарським засобом, маса діючої речовини становить 0,08154 г.  
Також у це й же день він незаконно надав приміщення літньої кухні, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для незаконного вживання наркотичних засобів, а саме забезпечив можливістю               ОСОБА_8 використати у вказаний період часу приміщення літньої кухні для незаконного вживання ним частини наркотичного засобу, який ним було придбано, шляхом внутрішньовенної ін`єкції з використанням медичного шприцу градуйованого на 5 мл., в якому є особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, опій ацетильований, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 0,02 г.
Окрім цього, ОСОБА_7 повторно, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці та в неустановлений час незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи сильнодіючий лікарський засіб у вигляді фрагментів двох пігулок, який незаконно зберігав з метою збуту за місцем свого проживання у шкатулці в спальній кімнаті літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1 , який є сильнодіючим лікарським засобом дифенгідрамін (димедрол), масою діючої речовини 0,09038 грам, до виявлення та вилучення працівниками поліції в ході проведення обшуку 22.01.2018 р. в період часу з 14:09 год. до 17:33 год. вказаного засобу.
Також ОСОБА_7 повторно, незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, який незаконно зберігав без мети збуту за місцем свого проживання у спальній кімнаті літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1 , у полімерному пакеті. Вказаний засіб є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, масою в перерахунку на суху речовину 64,386 грам, який ОСОБА_9 зберігав до моменту виявлення та вилучення його працівниками поліції в ході проведення обшуку 22.01.2018 в період часу з 14:09 год. до 17:33 год.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 06 липня 2020 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить вирок місцевого та  ухвалу апеляційного суду скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що всупереч вимогам ст.290 КПК України стороні захисту не відкривалась стороною обвинувачення ухвала слідчого судді Апеляційного суду Херсонської області від 28 грудня 2017 року, якою надано дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, що була надана стороною обвинувачення під час судового розгляду. Жодних доказів того, що стороною обвинувачення вживались заходи для її розсекречення прокурором під час судового розгляду не було надано, чим було порушено право обвинуваченого на захист, унаслідок чого зібрані у кримінальному провадженні докази є недопустимими.
Крім того, зазначає про те, що в судовому засіданні прокурором було надано копії відеофайлів проведення НСРД. В протоколах про результати негласної слідчої (розшукової) дії від 08 та 22 січня 2018 року не зафіксовано хід процесуальних дій. Також вважає, що протокол огляду автомобіля від 22 січня 2018 року є недопустимим доказом, оскільки огляд було проведено всупереч вимогам статей 237, 234 КПК України без ухвали слідчого судді, а обшук житла ОСОБА_9 було проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вважає, що в діях ОСОБА_9 відсутній складу злочину, передбачений ч.2 ст.307 КК України. Зазначає, що в кримінальному провадженні відсутні достатні докази, що вилучені під час обшуку наркотичні засоби ОСОБА_7 зберігав з метою збуту. Під час дослідження матеріалів кримінального провадження не було встановлено походження грошових коштів, які були надані працівниками поліції закупнику та використовувались ним. На його думку, в діях працівників поліції є ознаки провокації злочину. 
Також зазначає, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 404  КПК України, клопотання про повторне дослідження доказів залишив поза увагою. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу засудженого без задоволення, всупереч вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України в ухвалі не навів підстав ухвалення такого рішення, не надав відповіді на всі доводи апеляційної скарги.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану скаргу.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7  у вчиненні ними інкримінованих кримінальних правопорушень, є правильним, та відповідно до вимог                 ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК Україниґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Оцінюючи обґрунтованість постановлених щодо ОСОБА_7  судових рішень з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів є обґрунтованими, а доводи сторони захисту щодо відсутності  достатніх та допустимих доказів є безпідставними.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи, які захисник ОСОБА_6 зазначає в касаційній скарзі, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, не знайшли свого підтвердження й були обґрунтовано визнані безпідставними. 
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості  ОСОБА_7  у вчиненні інкримінованих злочинів, послався у вироку на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були понятими; на протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-відео контролю за особою від 22 січня 2018 року та дисками до нього; протокол огляду від 22 січня 2018 року з фототаблицею та дисками до нього; протокол обшуку від 22 січня 2018 року з фототаблицею та дисками до нього, які були оголошені та переглянуті в судовому засіданні, а також на висновки експертиз.
Ці та інші наведені у вироку суду докази переконливо свідчать про те, що  ОСОБА_7  винний у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309,          ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 3 ст. 321 КК України, а його дії за законом, який був чинний на час вчинення діяння та ухвалення рішення судами, кваліфіковано правильно. Отже, вважати, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних про особу засудженого. Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Посилання в касаційній скарзі на те, що стороні захисту всупереч вимогам ст.290 КПК України не відкривалась стороною обвинувачення ухвала слідчого судді Апеляційного суду Херсонської області від 28 грудня 2017 року, якою надано дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, внаслідок чого зібрані у кримінальному провадженні докази є недопустимими, вбачаються необґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Згідно з ч. 12 ст. 290 КПКУкраїни, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Великою Палатою Верховного Суду були сформульовані висновки щодо застосування норм права, передбачених ст. 290 КПК України.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду постановою від 16 жовтня 2019 року у справі 640/6847/15-к (провадження № 13-43кс19) уточнила висновки щодо застосування норми права, зроблені раніше у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у провадженні № 13-37кс18, акцентувавши увагу на тому, що сторона обвинувачення повинна вживати необхідних і достатніх заходів для розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД, з метою їх надання стороні захисту, і виконувати в такий спосіб вимоги щодо відкриття матеріалів іншій стороні відповідно до ст. 290 КПК України.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що, якщо сторона обвинувачення не вживала необхідних і своєчасних заходів, спрямованих на розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК України. У разі, коли відповідні процесуальні документи були отримані стороною обвинувачення після передачі обвинувального акта до суду, то вона зобов`язана здійснити їх відкриття згідно з ч. 11 ст. 290 КПК України.
Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (в тому числі ухвала слідчого судді) були надані суду під час судового розгляду і стороні захисту у змагальному процесі була забезпечена можливість довести перед судом свої аргументи щодо допустимості відомостей, отриманих у результаті НСРД, в сукупності із оцінкою правової підстави для проведення НСРД, то суд повинен оцінити отримані докази та вирішити питання про їх допустимість.
Якщо сторона обвинувачення вжила всіх необхідних та залежних від неї заходів, спрямованих на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак вони не були розсекречені до моменту передачі справи у суд з причин, що не залежали від волі або процесуальної поведінки прокурора, то в такому разі порушень вимог ст. 290 КПК України з боку сторони обвинувачення немає. Суд має оцінити докази, отримані в результаті НСРД, в комплексі із розсекреченими процесуальними документами, які стали підставою для їх проведення, та не повинен автоматично визнавати такі докази недопустимими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Херсонської області від 28 грудня 2017 року було надано дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії на здійснення аудіо, відео контролю особи ОСОБА_7 терміном на 60 діб, тобто до 26 лютого 2018 року (т. 3 а.п. 107).
15 березня 2018 року під час досудового розслідування начальник Олешківського ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області звернувся до голови Апеляційного суду Херсонської області з питанням про перегляд грифу секретності ухвали слідчого судді Апеляційного суду Херсонської області, на підставі якої проводились та складені протоколи про проведення негласних слідчих (розшукових) дій (т.2 а.п. 88, 89).
У цей же день, тобто 15 березня 2018 року, відбулося відкриття матеріалів досудового розслідування, а 19 березня 2018 року обвинувальний акт направлений до Цюрупинського районного суду Херсонської області (т.3 а.п.2 - 15).
Ухвала слідчого судді Апеляційного суду Херсонської області від 28 грудня 2017 року була розсекречена 12 квітня 2018 року (т.3. а.п.107), тобто вона не була розсекречена до моменту передачі справи у суд з причин, що не залежалі від волі або процесуальної поведінки прокурора, й при цьому сторона обвинувачення вживала заходів для розсекречення відповідної ухвали в ході досудового розслідування.
В подальшому розсекречену ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Херсонської області від 28 року 2017 року стороною обвинувачення було відкрито стороні захисту під час судового розгляду, що підтверджується розписками захисника та обвинуваченого про відкриття їм у порядку ч.11 ст.290 КПК України додаткових матеріалів кримінального провадження (т.3 а.п.107-109, т.4 а.п.58-61).
Окрім того, відповідно до наявних в матеріалах провадження відомостей, під час досудового розслідування, зокрема й ознайомлення з матеріалами провадження в результаті їх відкриття в порядку ст.290 КПК України, стороні захисту було відомо як про те, що у вказаному кримінальному провадженні проводились негласні слідчі (розшукові) дії, так і про вжиття стороною обвинувачення заходів для розсекречення ухвали слідчого судді під час досудового розслідування. З обсягом таких відомостей та повним обсягом матеріалів кримінального провадження було ознайомлено обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, що підтверджується змістом протоколу надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Тому колегія суддів погоджується з висновками суддів нижчих інстанції, що в такому разі порушень вимог ст.290 КПК України з боку сторони обвинувачення немає. 
Не вбачаються обґрунтованими також доводи захисника про те, що стороною обвинувачення не було надано для огляду в судовому засіданні оригінали відеофайлів проведення НСРД, а тільки надано їх копії, оскільки згідно з технічним носієм, на якому зафіксовано судове засідання від 25 липня 2018 року та журналом судового засідання, вбачається, що досліджувались саме оригінали технічних носіїв, на яких знаходяться відеофайли проведення НСРД, які зберігаються в матеріалах справи, які судом безпосередньо вилучались з матеріалів провадження для відтворення в судовому засіданні. 
Окрім того, з цього питання існує позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 20 травня 2020 року (справа № 585/1899/17, провадження № 51-5456км18), де вказано, що при перезаписі електронного файла та  зберігання його на кількох електронних носіях інформації, кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. 
Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 лише вживав наркотичні засоби з іншою особою, а тому склад злочину, передбачений ч.2 ст.307 КК України, відсутній, суперечать дослідженим судом першої інстанції письмовим доказам за результатами перегляду відеозаписів проведення НСРД від 08 січня 2018 року (т.1 а.п. 79-84, 91-98, 100-101).
Фіксація ходу та результатів проведення негласних слідчих (розшукових) дій відповідає вимогам ст.ст.252, 104 КПК України, а тому посилання захисника в касаційній скарзі про відсутність системного відображення всього перебігу проведення процесуальних дій в протоколах НСРД від 08 січня 2018 та 22 січня 2018 року є необґрунтованими та не свідчать про недопустимість вказаних доказів у контексті положень ст. 87 КПК України.
Не вбачаються обґрунтованими також й доводи сторони захисту про те, що всупереч вимогам ст.ст.237, 234 КПК України 22 січня 2018 року проводився огляд автомобіля без ухвали слідчого судді, оскільки відповідно до результатів протоколів огляду від 08 січня 2018 року та 22 січня 2018 року проводився не огляд транспортного засобу, а у ньому в присутності понятих відбувалася видача закупником  ОСОБА_8  у добровільному порядку наркотичних засобів та сильнодіючого лікарського засобу, які він придбав у                ОСОБА_7 , що не суперечить вищевказаним вимогам кримінального процесуального закону та не свідчить про недопустимість протоколів огляду як доказу (т.1 а.п.129,130).
Посилання захисника на те, що під час особистого обшуку ОСОБА_7 була присутня жінка, і це свідчить про порушення вимог ст.236 КПК України, є безпідставними, оскільки при перевірці встановлено, що особистий обшук ОСОБА_7 здійснювався слідчим в присутності понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є особами однієї статі з обвинуваченим (т.1 а.п.163-165).
Колегія суддів також погоджується з висновками судів нижчих інстанцій, що кількість вилученихшприців, які були заповнені та придатні для вживання наркотичного засобу, а також розмір вилучених особливо небезпечних наркотичних засобів, спростовують доводи захисника про те, що вилучені в ході проведення обшуку житла наркотичні засоби ОСОБА_7 зберігав для власного споживання, а не з метою збуту. 
Крім цього, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 404  КПК України клопотання про повторне дослідження доказів залишив поза увагою.
Так ч. 3 ст. 404 КПК України визначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Тобто обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень при їх дослідженні. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
При перевірці матеріалів кримінального провадження встановленого, що захисник  вапеляційній скарзі заявив клопотання про повторне дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні та дослідження відеозаписів НСРД, які, на думку захисника, судом першої інстанції досліджені не повністю та з порушеннями.
Колегія суддів апеляційного суду відмовила в задоволенні цього клопотання у зв`язку з тим, що доводи сторони захисту зводилися до незгоди з оцінкою доказів та встановленими судом обставинами кримінального провадження, й стороною захисту не було наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували на те, що докази сторони обвинувачення були судом першої інстанції досліджені не повністю або з порушеннями. 
Також суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 доводам про те, що під час дослідження матеріалів кримінального провадження не було встановлено походження грошових коштів, які були надані працівниками поліції закупнику та використовувались ним, щодо провокації злочину в діях працівників поліції, а також іншим доводам, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та визнав їх необґрунтованими і зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і колегія суддів. Зокрема, як зазначив суд апеляційної інстанції, в матеріалах провадження наявні довідки та додатки до них, відповідно до яких відділом фінансового забезпечення поліції виділено грошові кошти для документування злочинної діяльності ОСОБА_7 , а саме здійснення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки у сумі 300 та 200 гривень відповідно. 
Крім цього, апеляційний суд вказав, що не підтверджується факт провокації вчинення злочину ОСОБА_7 , оскільки проведення другої оперативної закупки не впливало на кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 307 КК України, адже він мав не зняту та не погашену судимість за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України. 
Разом із тим,  Законом України «Про внесення зміни до розділу II «Прикінцеві та перехідні  положення» Закону України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 03 грудня 2019 року№ 321-IХ,  який набрав чинності з 01 липня 2020 року, були внесенні зміни до диспозиції та санкції ч. 2 ст. 309 КК України та виключені кваліфікуючі ознаки вчинення злочину повторно та вчинення злочину особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України. Чинна на даний час редакція ч. 2 ст. 309 КК України не передбачає у своєму змісті таких кваліфікуючих ознак.
У зв`язку з цим, враховуючи принцип зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, діяння ОСОБА_7 в цій частині має бути перекваліфіковане на ч. 1 ст. 309 КК України як незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту.
Враховуючи також, що нова редакція санкції ч. 1 ст. 309 КК України передбачає менш суворе покарання, керуючись цим же принципом, покарання ОСОБА_7 має бути визначено за ч. 1 ст. 309 КК України в новій редакції, де найсуворішим покаранням є покарання у виді обмеження волі, однак з урахуванням максимальної межі для цього виду покарання, визначеній в санкції ч. 1 ст. 309 КК України в редакції станом на час вчинення діяння, де така межа є меншою.  
Тому судові рішення в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України підлягають зміні. Зокрема, колегія суддів вважає необхідним виключити з мотивувальних частин судових рішень кваліфікуючі ознаки за ч. 2 ст. 309 КК України, а саме вчинення злочину повторно та особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України, й перекваліфікувати дії заслуженого в цій частині з ч. 2 ст. 309 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України, та визначити покарання відповідно до змісту вказаних норм та положень              ч. 1 ст. 5 КК України. 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
У порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2020 року та  ухвалу Херсонського апеляційного суду від 06 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити. 
Виключити з мотивувальних частин судових рішень кваліфікуючі ознаки за ч. 2 ст. 309 КК України, а саме вчинення злочину повторно та особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст.307 КК України.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 309 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України.
Вважати засудженим ОСОБА_7 в цій частині за ч. 1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, й на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 321 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3