ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3006/20                                                              Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Коротких А.Ю., Сорочка Є.О.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування постанови відповідача про визнання протиправною та скасування постанови від 03.03.2020 № КВ247/1324/АВ/ТД/ФС-41.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач не має жодного відношення до стажування та працевлаштування ОСОБА_2 , та мала бути працевлаштована у іншої особи, а саме у ФОП ОСОБА_3 , а тому позивач не є суб`єктом вчинення порушення законодавства про працю.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, згідно із наказом Головного управління Держпраці у Київській області «Про проведення інспекційного відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 » від 10.02.2020 №681, направленням на проведення інспекційного відвідування від 10.02.2020 № 247 було проведено інспекційне відвідування за результатами якого складено акт від 17.02.2020 №КВ247/1324/АВ.
Відповідно до акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 17.02.2020 № КВ247/1324/АВ, інспектором праці в ході інспекційного відвідування виявлено порушення законодавства про працю, а саме порушення ч. 1 та 3 ст. 24 КзПП України шляхом допуску працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Дане порушення виявлено на підставі пояснень наданих громадянкою ОСОБА_2 , яка зазначила, що проходить стажування з грудня 2019 на посаду помічника повара у ФОП ОСОБА_1 .
На підставі акту від 17.02.2020 відповідачем складено припис про усунення виявлених порушень від 17.02.2020 № КВ247/1324/АВ/П відповідно до якого зобов`язано позивача усунути виявлені порушення.
Як вбачається із матеріалів адміністративної справи припис від 17.02.2020 було оскаржено позивачем до начальника Головного управління Держпраці у Київській області, а також повідомлено про таке оскарження інспектора Головного управління Депржпраці у Київській області для тимчасового зупинення виконання припису.
На підставі акту про інспекційне відвідування від 17.02.2020, посадовими особа відповідача було прийнято постанову про накладення штрафу від 03.03.2020 №КВ247/1324/АВ/ТД/ФС-41, у зв`язку із порушенням законодавства про працю накласти на позивача штраф у розмірі 47 230,00 грн.
Вказані обставини зумовили звернення ФОП ОСОБА_1 до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі Положення №96) передбачено, що Державна служба України з питань праці (Держпраця) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Держпраця відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (пп. 6 п. 4 Положення № 96).
Держпраця для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці (пп. 5 п.6 Положення № 96).
Держпраця здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (Пункт 7 Положення № 96).
Стаття 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі Закон № 877-V) надано визначення поняттю державного нагляду (контролю), відповідно якої це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Заходи державного нагляду (контролю) планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року (далі по тексту - Порядок № 295) визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
Пунктом 2 Порядку № 295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів.
Згідно пунктів 19, 20 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акту залишається в об`єкта відвідування.
З огляду на викладене, Управління Держпраці у Київській області це територіальний орган Державної служби України з питань праці, уповноважений, серед іншого на здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Згідно з ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі по тесту - КЗпП) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Згідно з частиною 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.
За змістом акту інспекційного відвідування Держпраці у Київській області від 17 лютого 2020 року № КВ 247/1324/АВ в ході інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин 15 лютого 2020 року у ФОП ОСОБА_1 за фактичною адресою здійснення підприємницької діяльності: АДРЕСА_1 виявлено громадянку ОСОБА_2 . 
Під час інспекційного відвідування отримано письмові пояснення від ОСОБА_2 , згідно яких вона проходить стажування (практикант) з грудня 2019 року на посаду помічника повара у ФОП ОСОБА_1 , режим роботи встановлено два дні на тиждень - субота, неділя, заробітну плату отримує в розмірі 30 грн. за годину готівкою, яка видається ФОП ОСОБА_1 , трудову книжку не надано, з правилами внутрішнього трудового розпорядку ознайомлена, інструктаж з охорони праці на робочому місці проходила, безпосередній керівник ФОП ОСОБА_1 .
Зазначений Акт інспекційного відвідування підписаний уповноваженою особою ОСОБА_4 без зауважень.
Статтею 29 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем кваліфікований робітник, молодший спеціаліст, бакалавр, спеціаліст та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час. Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенцій. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України. Строк стажування за договором не може перевищувати шести місяців. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки. Стажування проводиться за індивідуальною програмою під керівництвом працівника підприємства, установи, організації, який має стаж роботи за відповідною професією (спеціальністю) не менш як три роки. У разі коли в період стажування особа, зазначена у частині першій цієї статті, виконує професійні роботи, підприємство, організація, установа за всі роботи, виконані відповідно до наданих завдань, здійснює виплату їй заробітної плати згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок.
Підзаконним актом, що регулює відносини у сфері стажування є постанова Кабінету Міністрів України № 20 від 16.01.2013, якою затверджено порядок укладення договору про стажування та типову форму договору.
Відтак, законодавством визначено порядок та механізм укладання студентами вищих та учнями професійно-технічних навчальних закладів з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання договорів про стажування.
Аналогічна позиція щодо застосування положень статті 24, 265 КЗпП України щодо правовідносин, які виникають між фізичною особою-підприємцем та особою, яка проходить у неї стажування, викладена у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №817/2331/16.
Однак, позивач не надала жодних договорів про проходження  стажування ОСОБА_2 . Як і не надано таких доказів на підтвердження проходження стажування у ФОП ОСОБА_3 .
А тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що  така особа не може вважатися вважаються стажером.
Виходячи з того, що позивач не надала жодних договорів про стажування ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що оскільки така особа не вважається стажером, зазначене свідчить про фактичний допуск її до роботи без укладення трудового договору.
Наразі в апеляційній скарзі апелянт стверджує, що ОСОБА_2 проходила стажування в іншої особи, а саме ФОП ОСОБА_3 , що на думку апелянта підтверджується, наданими ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 в порядку п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» поясненнями та наказом про прийняття на роботу.
Колегія суддів звертає увагу, що пояснення, що були надані ОСОБА_2 інспектору під час інспекційного відвідування та надані в порядку п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» містять розбіжності.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що у поясненнях наданих інспектору 27.02.2020 ОСОБА_2 зазначає, окрім іншого про відсутність трудових відносин з ФОП ОСОБА_3 до 17.02.2020.
Пунктом 11 Постанови № 295, передбачено, що під час інспекційного відвідування інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема, ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію /відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.
Згідно з п. 6 Порядку № 295 під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об`єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю. Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об`єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Відповідно до абзацу 2 п. 8 Порядку № 295 про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.
При цьому, колегія суддів зазначає, що факт подальшого укладення трудового договору з ОСОБА_2 - ФОП ОСОБА_3 не свідчить про відсутність факту допущення позивачем зазначеної особи до роботи без оформлення трудового договору. 
Зазначене на думку суду апеляційної інстанції свідчить про намагання позивача уникнути відповідальності за порушення законодавства у сфері праці.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем постанова про накладення штрафу за порушення вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України винесена в межах повноважень, у визначений законодавством спосіб та з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення. Встановлення порушення позивача та штраф за це порушення накладений в межах санкції ч. 2 ст. 265 КЗпП України.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя: 

Судді: