ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/996/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
          суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області 
        на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року (суддя Брегей Р.І.) у справі №340/996/20 за позовом ОСОБА_1 до Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                 встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки  як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 13.06.2018;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (13.06.2018) по день постановлення судом рішення по даній справі, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 13.06.2018 року наказом №172 командира військової частини позивача було звільнено з займаної посади та переведено до нового місця проходження служби ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). На час вибуття він мав 56 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015-2018рр. Вважав, що у зв`язку із вищевказаним він має право на компенсацію за невикористані дні вищевказаної відпустки, та відповідно до  ст.117 КЗпП України  на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року до участі у справі, як співвідповідача, залучено Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області щодо нарахування та виплати 
ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 16 травня 2019 року, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби (16 травня 2019 року);
зобов`язано Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 16 травня 2019 року, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби (16 травня 2019 року);
зобов`язано Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року по день фактичного розрахунку).
В іншій частині позову – відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на її компенсацію відповідно до пункту 14  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Встановивши, що при звільненні з військової служби військовим комісаріатом із позивачем не проведено всіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання останнього виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 17.05.2019 по день фактичного розрахунку.
Не погодившись з рішенням суду, Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області у спірних правовідносинах не є належним відповідачем, та зобов`язання судом останнього  вчинити дії на користь позивача є безпідставним. Так, за позицією скаржника, обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за 2015-2018 роки та середнього заробітку має бути покладений на військову частину НОМЕР_1 , оскільки право позивача на отримання таких виплат виникло під час звільнення з даної військової частини (13.06.2018). Крім цього, скаржник звертає увагу, що фактично позивача звільнено з військової служби Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ЗСУ МОУ (наказом від 01.04.2019 №84). Також, відповідач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не є прибутковою організацією та не має власних доходів, рахунків, повністю фінансується з Державного бюджету України (через фінансовий орган Кіровоградського обласного військового комісаріату м. Кропивницький). 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.
Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що відповідно до посвідчення, виданого 01.12.2015 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.05.2018 №274 увільнено від займаної посади і призначено ОСОБА_1 старшим офіцером відділення комплектування Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України (на вищу посаду у порядку просування по службі).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.06.2018 №172 ОСОБА_1 , серед іншого, з 13.06.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. В наказі зазначено вважати, що ОСОБА_1 справи та посаду здав і вибув до нового місця служби – м. Олександрія Кіровоградської області.
Згідно довідки за  вих. №81 від 08.04.2020, виданої за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , позивач на час вибуття мав 56 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015-2018 роки, передбаченої ст.16-2 ЗУ «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.14 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до довідки за вих. №551 від 02.03.2020, виданої за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , позивач, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , соціальну відпустку як учасник бойових дій, передбачену ЗУ «Про відпустки», за 2015-2018 роки не використав та грошову компенсацію за неї не отримував.
Наказом військового комісара Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області (про стройовій частині) від 14.06.2018 №66 позивача зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.
Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ЗСУ МОУ від 01.04.2019 №84 відповідно до п.2 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» за пп. «й» позивача звільнено з військової служби.
На підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 16.05.2019 №69 позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вказуючи на неправомірність дій відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відносно заявлених вимог, в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації за вказаний період, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами в цій частині, врахував правові висновки, викладені Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р.
Так,  у вказаному судовому рішенні Верховним Судом, з аналізу положень Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Закону України “Про відпустки”, Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” зроблено наступні висновки: По-перше, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої  пунктом 12  частини першої статті 12  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. Однак, норми  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. По-друге, припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
У рішенні від 16.05.2019 року Верховним Судом вказано ознаки типових справ.
З наявних в матеріалах справи доказів та заявлених позивачем вимог вбачається, що дана справа, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача здійснити виплату вказаної компенсації, за ознаками є типовою справою та предмет спору, в даному випадку співпадає з  предметом спору зразкової справи №620/4218/18.
Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Оскільки дана адміністративна справа в цій частині позовних вимог відповідає ознакам типової справи, судом першої інстанції обгрунтовано при вирішенні даної справи враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 (№620/4218/18).
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав 56 днів додаткової відпустки у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за 2015-2018 роки, грошової компенсації замість неї під час вибуття з військової частини 13.06.2018 не отримував. 
Згідно наданих Олександрійським ОМВК письмових пояснень, викладених у відзиві на позов, за період проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 з 14.06.2018 по 16.05.2019 додаткова відпустка відповідно до статті 16-2 ЗУ «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу не надавалась, грошова компенсація замість неї не виплачувалась. 
Відтак, позивач має право на виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 01.12.2015 року по 16.05.2019 року, оскільки така компенсація при звільненні останньому не була виплачена. 
В апеляційній скарзі скаржник, не заперечуючи право позивача на отримання під час звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, стверджує про те, що таке право у нього виникло 13.06.2018 під час, як зазначає скаржник, «звільнення» з військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу у вищевказаний період. При цьому, за позицією скаржника, обов`язок щодо виплати такої компенсації та середнього заробітку за порушення строків розрахунків при звільненні за вказаний період в спірному випадку має бути покладений на військову частину НОМЕР_2 .
Надаючи оцінку таким аргументам скаржника суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, дійсно встановлені обставини справи прави свідчать про те, що позивач у період з 2015 року по 2018 рік проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , під час якої набув право на отримання додаткової відпустки за даний період. Натомість в травні 2018 року позивач був увільнений від займаної посади у військовій частині НОМЕР_2 та призначений на вищу посаду у порядку просування по службі у Олександрійському ОМВК, до списків особового складу якого був зарахований та прийнятий на всі види забезпечення 14.06.2018. 
Отже, у спірному випадку фактично відбулось переведення позивача з одного місця служби до іншого. 
Приписами абз.3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації на невикористані дні додаткової відпустки. При цьому, таке право виникає у військовослужбовця у разі звільнення з військової служби. 
В свою чергу право військовослужбовця на отримання при звільненні грошової компенсації на невикористані дні додаткової відпустки кореспондується з обов`язком роботодавця здійснити виплату такої компенсації у день звільнення військовослужбовця з військової служби. 
З військової служби позивач був звільнений 16.05.2019 наказом військового комісара Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області №69, який видано на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ЗСУ МОУ від 01.04.2019 №84.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника, що в спірному випадку обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки має бути покладений на військову частину НОМЕР_1 , оскільки останнім місцем служби позивача, з якого позивач був звільнений 16.05.2019, є саме Олександрійський ОМВК, який і мав здійснити повний розрахунок з позивачем, виплативши всі належні йому кошти, в тому числі грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски, право на яку позивач набув під час проходження військової служби.
Таким чином, оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військового комісаріату від 16.05.2019 №69, Олександрійським об`єднаним міським військовим комісаріатом Кіровоградської області не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 №3551-ХІІ, за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 16.05.2019, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що комісаріатом в спірному випадку допущено протиправну бездіяльність.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується  з висновком суду  першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх задоволення в частині визнання протиправною бездіяльності Олександрійського ОМВК щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та зобов`язання останнього здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації позивачу за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 16.05.2019.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги аргументи скаржника про те, що фактично з військової служби позивача було звільнено Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ЗСУ МОУ, а не ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на таке.
Таку, згідно пункту 3 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №389 від 03.06.2013 військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей та м. Києва підпорядковуються оперативному командуванню, в зоні відповідальності якого вони перебувають згідно з військово-адміністративним поділом території України.
Районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські, військові комісаріати підпорядковуються відповідному обласному військовому комісаріату, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Безпосереднє керівництво військовими комісаріатами і контроль за їх діяльністю здійснюють відповідні оперативні командування, а загальне - командування Сухопутних військ Збройних Сил, яке узгоджує основні питання діяльності військових комісаріатів з відповідними структурними підрозділами Генерального штабу та Міноборони.
Пунктом 6 Положення визначено, що призначення на посади та звільнення з посад військових комісарів та інших військовослужбовців військових комісаріатів здійснюється посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців. 
Військовий комісар призначає на посаду та звільняє з посади працівників військового комісаріату.
Згідно з ч.2  ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як встановлено вище, наказом військового комісара Олександрійського ОМВК №69 від 16.05.2019 позивача виключено зі списків особового складу комісаріату та всіх видів забезпечення. Даний наказ видано на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ЗСУ МОУ від 01.04.2019 №84.
При цьому, у вказаному наказі визначено суми, які підлягають сплаті позивачу у зв`язку з звільненням зі служби. В той же час, відповідач не визначив того, що на користь позивача має бути сплачена грошова компенсація за дні невикористаної відпустки.
Отже, аргументи відповідача про те, що оскільки він не видавав наказ про звільнення позивача, то у нього відсутній обов`язок сплачувати належні суми військовослужбовцю при звільненні, є безпідставними.
Що стосується заявлених позовних вимог, в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки, на яку, як встановлено вище, позивач набув право, мала бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
З цих підстав фактично виходив і суд першої інстанції, який зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 17.05.2019 і по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.
В той же час, вирішуючи питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не враховано таке. 
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.    І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, слід зазначити, що стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду позову та станом на час судового розгляду цієї справи, остаточного розрахунку із позивачем не проведено, зокрема, в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень  ст.233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,  237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі  ст.47 КЗпП України  роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному судовому рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до передчасного та помилкового висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку по грошовій компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. 
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку має визначатися з урахуванням фактичних обставин справи, за яких стався несвоєчасний розрахунок (розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, тощо).
До повного розрахунку із позивачем, зокрема, в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, суд позбавлений можливості визначити обґрунтований розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням вищевказаних критеріїв. Крім цього в матеріалах справи відсутні розрахунки сум грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та документи, що містять інформацію про грошове забезпечення позивача. 
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року по день фактичного розрахунку), що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття, в цій частині заявлених вимог, нової постанови про відмову у задоволенні позову. 
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області – задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі №340/996/20 в частині задоволених вимог щодо зобов`язання Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року по день фактичного розрахунку) – скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі №340/996/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 09.12.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк