ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20087/18                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 листопада 2020 року                                                                                     м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Зуєнко Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу представника позивача Калашник Олени Миколаївни, що діє в інтересах громадянина Афганістану ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 р. у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення №447 від 08.11.2018р., зобов`язання вчинити дії
                                                    В С Т А Н О В И В :

29.11.2018  громадянин Афганістану ОСОБА_1  звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу №447 від 08.11.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення відповідача є протиправним через те, що позивач має право на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки побоюється стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої політичні переконання і не може повернутися до країни походження Афганістану.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2020 у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.
Приймаючи у справі рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, а його доводи ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, і є необґрунтованими та недоведеними. Крім того, суд першої інстанції вказав, що висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містить інформацію і аналіз з відкритих інтернет - джерел щодо відсутності загрози при поверненні позивача до країни громадянської належності, тобто є вмотивованим і обґрунтованим.     
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішенням суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Апелянт наголосив, що шукач притулку не повинен доводити обґрунтованість своїх побоювань стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої політичні переконання, і також аналізує  інформацію з відкритих інтернет - джерел щодо наявності загрози позивачу при поверненні до країни походження. 
          Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції, і посилається на практику Верховного Суду у справах № 826/10336/18, 420/5266/18 та інш.
Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали заяву про слухання справи за їх відсутності.  
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до частин 2 статті 313 КАС України  у разі неявки у судове засідання учасників справи, повідомлених відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи.
Справу розглянуто без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача,   перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з огляду на таке.  
Судом встановлено, що позивач - громадянин Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Афганістані, м. Капіса, неодружений, за національністю таджик, віросповідання - іслам.
18.10.2018 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій повідомив, що покинув Афганістан по двом причинам: в Афганістані небезпечно, щодня здійснюються вибухи та атаки, і хотів навчатися, але через проблеми з безпекою не мав такої можливості, повернутися також не має можливості, оскільки ситуація погіршилась, триває війна, через те він не зможе продовжити своє навчання (а.с.48).
Також позивач в цей же день заповнив анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказані тіж самі причини подачі такої заяви (а.с.52).
06.11.208 відповідачем з позивачем проведено співбесіду за участю перекладача, в ході якої позивач повідомив, що проживав разом з родиною у місті Капіса, навчався у школі, після - в університеті, не працював, представники угрупування Талібан погрожували його батькам через те, що вони відправили свого сина навчатися за кордон і тепер його вважають «невірним», а у разі повернення йому загрожує смерть, виїхати з Афганістану позивачу допомогли батьки та відправили в Україну до рідного дядька, він транзитом через Дубаї прибув літаком до України 27.04.2018, навчався, у нього закінчився строк візи, але він не знав, що треба звернутися до університету, щоб легалізувати своє перебування в Україні, йому порадили зробити виїзд/в`їзд в Україну для оновлення візи, наполягає, що не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки загальна військова ситуація у країні є складною, ведуться бойові дії між урядом Афганістану та терористичним угрупуванням Талібан (а.с.89).
12.10.2018 відповідачем був складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зі змісту якого вбачається, що відповідачем встановлено, що згідно з інформацією, яка міститься у відкритих інформаційних джерелах «Талібан» - радикальний ісламістський рух сунітського напрямку, що зародився у Афганістані серед пуштунів у 1994 році, керував Ісламським Еміратом Афганістан з 1996 до 2001 року та регіоном Вазиристан на півночі Пакистану з 2004 року. У багатьох демократичних країнах рух «Талібан» внесено до списку терористичних організацій, його діяльність заборонено. Інформація по країні походження позивача підтверджує повідомлення ОСОБА_1 у частині конфлікту між урядом Афганістану та угрупуванням Талібан. В квітні 2015 року, три найгірші райони, з точки зору безпеки, були Аласай , Тагаб і Неджраб . У 2015 році ці південні райони становили більшість інцидентів, що призвели до жертв серед цивільного населення в Капісі. Присутність повстанців і проблеми безпеки в Тагабі, Аласаї та частинах Неджраба також завадили гуманітарному доступу до населення.
Проте, у вказаному висновку вказано, що наразі ситуація у місті Капіса, де проживав позивач та його родина, не є гострою у порівнянні з іншими містами Афганістану. Також зі слів позивача, його родина наразі спокійно проживає у місті Капіса та продовжують вести бізнес: «...іноді по телефону дзвоню батькам, цікавлюсь їхнім справам. Вони продовжують займатися бізнесом... ».
Крім того, проаналізовано  заяву позивача та зміст співбесіди, де позивач зазначав, що основною причиною його приїзду в Україну є те, що він хоче продовжити навчання, яке не закінчив в Афганістані та вступити до МАУП за спеціальністю «Міжнародні відносини», що  до від`їзду позивача на навчання в Україну, ні йому, ні його родині нічого не загрожувало, і  після того, як він поїхав з країни, його родині погрожували представники Талібан , називали його «невірним», бо він поїхав навчатися за кордон, отже він й вирішив звернутися за захистом в Україні. 
Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області 08.11.2018р. прийнято наказ №447 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 », яким відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.106). 
Зазначені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  (надалі Закон № 3671) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Пунктами 1 та 13 частини 1  статті 1    Закону № 3671  визначені поняття:
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців    1951 року    і    Протоколу щодо статусу біженців 1967  року    та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 5 Закону № 3671    встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зокрема, частиною 2  статті 5 Закону № 3671  визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Частиною 4  статті 5 Закону № 3671  передбачено, що особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених    пунктами 1    чи    13    частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Стаття 6 Закону № 3671  передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до    Кримінального кодексу України    належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені    пунктами 1    чи    13    частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Стаття 7 вказаного Закону  визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Стаття 8 цього Закону  встановлює порядок попереднього розгляду заяв.
Частиною 1 цієї статті встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.
Відповідно до частини 2 цієї статті за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.
Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
Згідно частин 4 та 5 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
Частиною 6  статті 8 Закону № 3671  встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені    пунктами 1    чи    13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до частини 7  статті 8 Закону № 3671  у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання у разі повернення до країни походження стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої політичні переконання, оскільки у сукупності із даної інформації вбачається,  що єдиною причиною звернення позивача до відповідача із заявою було бажання продовжити навчання в Україні, оскільки закінчилась віза.
Пояснення позивача про переслідування його рідних чи іншу небезпеку для їх життя викликають сумнів, оскільки позивач зазначив,  що добровільно у квітні 2018 року покинув країну походження для проходження навчання, і лише в жовтні 2018 року вернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Отже, факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до територіального органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Колегія суддів вважає правильним посилання суду першої інстанції на позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14.03.2018 року у справі №820/1502/17, а саме те, що тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів наявності  дійсних побоювань з боку позивача стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої політичні переконання у разі повернення його до країни походження. 
          Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення, спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки    заява позивача є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови надання йому статусу, зазначені    пунктами 1    чи    13 частини першої  статті 1 цього Закону.    
Матеріалами справи підтверджено дотримання відповідачем процедури проведення з позивачем попереднього розгляду заяви, співбесіда проводилась за участю перекладача, підписувалась позивачем особисто. Спірне рішення прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений  Законом, відповідно до положень  ст.8 Закону № 3671.
З огляду на вказане всі аргументи апелянта не заслуговують уваги, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Стаття 77 КАС України  передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.
Повний текст постанови виготовлено 16.11.2020 р.
Керуючись статтями 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
                                    
                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Калашник Олени Миколаївни, що діє в інтересах громадянина Афганістану ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 р.  - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 р. у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення №447 від 08.11.2018р., зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                                                                                                                                       

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель