Номер провадження: 22-ц/813/2978/20 
Номер справи місцевого суду: 522/9956/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д. 24 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Прокуратури Одеської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури(т 1 а.с. 1-7).
В обґрунтування позову посилався на те, що органом досудового розслідування прокуратури Одеської області автомобіль Hammer H3, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить позивачу на праві власності, був визнаний речовим доказом та на нього накладений арешт в рамках кримінального провадження № 42016160000000092 від 17 лютого 2016, який в подальшому втрачено відповідачем, у зв`язку з чим він звернувся до суду із даним позовом з вимогами про стягнення вартості транспортного засобу та стягнення моральної шкоди.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 231-235).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції повно було у повному обсязі досліджено обставини справи, але необгрунтовано відмовлено у задоволенні позову лише з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, на підставі чого рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 240-244).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Так, дійшовши вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції припустився помилки в частині правового обгрунтування підстав такої відмови.
Як вбачається з матеріалів справи, Слідчим управлінням прокуратури Одеської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016160000000092 внесено відомості за фактом вимагання та одержання службовою особою прокуратури Одеської області ОСОБА_1 неправомірної вимоги, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, яке 29 лютого 2016 року об`єднано з матеріалами кримінального провадження № 42016160000000120 від 23 лютого 2016 року.
11 березня 2016 року кримінальне провадження № 42016160000000092 об`єднано з матеріалами кримінального провадження №42016160000000101 від 18 лютого 2016 за фактом незаконного заволодіння автомобілем Hammer H3 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України.
06 червня 2016 року кримінальне провадження № 42016160000000092 об`єднано з матеріалами кримінального провадження № 42016160000000437 від 06 червня 2016 року за фактом використання службовою особою завідомо підробленого документу, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
У подальшому Генеральною прокуратурою України 08 лютого 2017 року матеріали кримінального провадження № 42016160000000092, яке розслідувалось прокуратурою Одеської області направлено для організації досудового розслідування до прокуратури Миколаївської області.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2017 року постанову заступника прокурора Миколаївської області від 23 березня 2017 року про закриття кримінального провадження № 42016160000000092 було скасовано.
Постановою прокурора відділу прокуратури Миколаївської області від 30 грудня 2017 року вказане кримінальне провадження було вдруге закрито у зв`язку із вичерпанням можливості отримання доказів вини позивача і неможливістю доведення його вини в суді на підставі раніше зібраних доказів, яку було скасовано ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2018 року у справі № 490/3325/17.
Відповідно до інформації прокуратури Миколаївської області від 05 листопада 2018 року за № 17/1-2199вих-18 постанову про закриття кримінального провадження № 42016160000000092 від 24 квітня 2018 року було скасовано 16 жовтня 2018 року слідчим суддею Центрального районного суду м. Миколаєва.
В наступному, кримінальне провадження було скеровано до Генеральної інспекції Генеральної прокуратури. 
Як вбачається з інформації, надісланої на адресу Одеського апеляційного суду 02 липня 2020 року з Офісу Генерального прокурора вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42016160000000092 від 17 лютого 2016 року за ч.4 ст. 368 КК України, ч.3 ст. 190 КК України, ч.1 ст. 152 КК України, ч.ч. 3,4 ст. 358 КК України, ч.2 ст. 364 КК України наразі здійснюється територіальним управлінням ДБР, розташованим у м. Миколаєві, за процесуального керівництва Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора.
Остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято.
Крім того, з інформації, отриманої 14 серпня 2020 року судом апеляційної інстанції з Прокуратури Одеської області вбачається, що у провадженні першого слідчого відділу СУ ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві з 29 грудня 2018 року за заявою ОСОБА_1 перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018000000003163 від 19 грудня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось Генеральною прокуратурою України, а з 28 травня 2019 року подальше здійснення процесуального керівництва доручено прокурорам прокуратури Одеської області.
З матеріалів кримінального провадження №42018000000003163 вбачається, що розслідування проводиться за фактом, нібито, втрати речового доказу у кримінальному провадженні № 42016160000000092, а саме автомобілю «HUMMER НЗ», 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_1 .
У зв`язку з тим, що твердження ОСОБА_1 про втрату вказаного речового доказу об`єктивно не підтверджувалось, процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 42018000000003163 викликано на допит до прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та вказано на необхідність проведення огляду вищевказаного автомобілю, на що останній надав письмову згоду.
У подальшому, відповідно до вимог ст. ст. 36, 104-106, 223 та 237 КПК України, 05 червня 2020 року прокурором у провадженні № 42018000000003163 проведено слідчу дію, а саме огляд зазначеного вище транспортного засобу з
метою підтвердження або спростування факту втрати його, як речового доказу, про що складено відповідний протокол.
Оглядом встановлено наявність автомобілю «HUMMER НЗ», 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_1 на відповідальному зберігання у ОСОБА_2 згідно його розписки, яка була надана слідчому прокуратури 24 лютого 2016 р. у рамках розслідування кримінального провадження № 42016160000000092.
Поміж іншого, оглядом вказаного транспортного засобу візуально не було встановлено будь-яких механічних пошкоджень, автомобіль на момент огляду знаходився у справному стані.
Крім того, під час проведення зазначеної слідчої дій, ОСОБА_2 зазначив на наявність у нього права користування вказаним автомобілем на підставі нотаріально завіреної заяви громадянки ОСОБА_3 від 09 листопада 2016 за № НВХ 183591.
Так, згідно змісту вказаної заяви ОСОБА_3 , яка була складена 09 листопада 2016 року вбачається, що транспортний засіб «HUMMER НЗ», 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 було продано громадянину ОСОБА_2 , а грошові кошти отримано у повному обсязі, про що нею власноруч написана розписка.
Також, у вказаній заяві вказується на те, що вказаний автомобіль ОСОБА_3 нікому іншому не продавала, заяви про зняття з обліку та переоформлення на інших осіб, у т. ч. на ім`я ОСОБА_1 , у відповідних Регіональних сервісних центрах МВС України, не підписувала.
Зазначену заяву ОСОБА_3 приєднано до матеріалів кримінального провадження.
Під час допиту ОСОБА_2 вказав, що до теперішнього часу до Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві, за фактом нібито втрати речового доказу - транспортного засобу «HUMMER НЗ», 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_1 , його не викликали. Також зазначив, що на підставі рішення суду він зберігає речовий доказ по кримінальному провадженню № 42016160000000092 за місцем свого проживання, як було зазначено у відповідній розписці.
Крім того, колегія суддів враховує, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 липня 2017 року (цивільна справа № 607/14343/16-ц) було скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року, яким було визнано право власності на транспортний засіб «HUMMER НЗ», 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 .
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у кримінальному провадженні за № 42016160000000092 спірний автомобіль посадовими особами прокуратури області втрачено не було.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України.
Кожна сторона, з урахуванням ст. 81 ЦПК України, крім іншого, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що вказані факти у повному обсязі спростовують викладені у позовні заяві посилання ОСОБА_1 на те, що транспортний засіб Hammer H3, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить позивачу на праві власності, було втрачено, у зв`язку із чим останній просив відшкодувати йому суму матеріальної та моральної шкоди.
Апелянтом не надано доказів, які б підтверджували, що прокуратурою області, як відповідачем у справі, вчинено дію, або допущено бездіяльність, яка може слугувати підставою для відшкодування на його користь матеріальної та моральної шкоди.
Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В даному випадку до спірних правовідносин має застосовуватись спеціальна норма, а саме частина шоста ст. 1176 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльність чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Тобто, відповідно до загальних положень глави 82 цього Кодексу.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливістю суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими і службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся із позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Як вже вказувалось вище, підставою для звернення до суду ОСОБА_1  стало те, що транспортний засіб Hammer H3, державний номерний знак НОМЕР_1 , на думку позивача, було втрачено. Однак, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що вказаний автомобіль знаходиться на відповідальному зберігання у ОСОБА_2 згідно його розписки, яка була надана слідчому прокуратури 24 лютого 2016 р. у рамках розслідування кримінального провадження № 42016160000000092.
Таким чином, вказані обставини свідчать про необгрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, і саме це є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Так, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.
У зв`язку із тим, що у задоволенні вимог в частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено через їх необгрунтованість, то, відповідно, у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно також відмовити.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказані висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог апелянта.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінює в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року – змінити в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений16 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе