КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №756/12159/19                                                                            Головуючий у І інстанції - Майбоженко А.М. 
апеляційне провадження №22-ц/824/10939/2020                                Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
22 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Журби С.О., Писаної Т.О.
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Даценко Тетяни Миколаївни на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року
за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа: Оболонська районна державна адміністрація в м. Києві в особі служби у справах дітей про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
встановив:
 
У вересня 2019 року представник заявника звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
Посилається на те, що 10 лютого 2012 року на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року у справі № 2-145/2011 видано виконавчий лист та згодом відкрито виконавче провадження № 46871875 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції заборгованості у розмірі  4 077 804,68 грн.
Вказує на те, що 09 серпня 2007 року між вищезазначеними стронами укладено кредитний договір № 014/2080/82/59019, який забезпечено договором іпотеки від 09 серпня 2007 року, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 .
У подальшому двічі відбувалося відступлення прав вимоги за кредитним договором, зокрема: 30 жовтня 2015 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ КБ «Хрещатик» та між ПАТ КБ «Хрещатик» і ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС», а 03 листопада 2015 року - між ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» і ОСОБА_2 
04 лютого 2016 року за останньою зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру, а 09 лютого 2016 року заявницю з сім`єю виселено з вказаного житла і знято з реєстрації.
Зазначає, що таким чином відбулося погашення боргового зобов`язання заявниці поза межами виконавчого провадження, у зв`язку з чим 19 лютого 2016 року представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» із листом звернувся до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про повернення відповідного виконавчого листа без виконання. 
Крім того, 13 жовтня 2017 року до державного виконавця надійшов лист від АТ «Райффайзен Банк Аваль», яким проінформовано про відсутність заборгованості заявниці перед банком.
Однак, виконавчий лист повернуто не було, натомість 06 лютого 2019 року заявниця отримала лист від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про наявність на виконанні виконавчого листа про стягнення з неї 4077804,68 грн.
У зв`язку з наведеним, представник заявника просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2-145/2011, виданий 10 лютого 2012 року на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вищезазначена ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, просила ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд при винесені вищевказаної ухвали суду дійшов помилкового висновку, що виконавчий лист не може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, виходячи з того, що органом виконання судового рішення вже винесено постанову про стягнення виконавчого збору, хоча питання скасування вказаної в ухвалі постанови в заяві не ставилося.
Аргументами скасування заяви були виключно обставини, які стосувалися виконання рішення суду поза межами виконавчого провадження, і на сьогоднішній день будь-яка заборгованість у заявника ОСОБА_1 перед банківськими установами відсутня, проте судом дані доводи не взято до уваги.
19 лютого 2016 року за №1394/02.1-18 в Управлінні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві зареєстровано лист стягувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 30 жовтня 2015 року про повернення виконавчого листа №2-145/2011 по стягненню з ОСОБА_1 коштів у розмірі 4 077 804 грн. 68 коп. без виконання.
Однак, жодного реагування з боку державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві не відбулось, виконавчий лист на вимогу стягувача не повернуто, а виконавче провадження не закрите. 
09 лютого 2016 року ОСОБА_1 разом із сім`ю протиправно знято з реєстрації та в подальшому, злочинним шляхом та поза межами виконавчого провадження виселено з квартири АДРЕСА_1 , не зважаючи на заборону органу опіки та піклування Оболонської РДА відчужувати квартиру в якій проживає двоє малолітніх дітей. 
За фактом вчинення шахрайських дій щодо ОСОБА_1 Оболонським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування. 
Копія витягу з ЄРДР було долучено Представником заявника до матеріалів судової справи, водночас, суддею першої інстанції не взято до уваги зазначені обставини. 
Отже, фактично боргове зобов`язання було виконано поза межами виконавчого провадження, стягувач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підтвердив відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та відкликав виконавчий лист без виконання.
Водночас, державний виконавець не вжив передбачених чинним законодавством заходів, з огляду на що, виконавче провадження № 46871875 досі не закрите та перебуває на виконанні у Відділі примусового виконань рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року у справі №2-145/2011 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції стягнуто заборгованість по кредитному договору №014/2080/82/59010 від 09 серпня 2007 року у розмірі 4 077 804,68 грн., що складається з заборгованості у розмірі 4 075 984,68 грн і судових витрат у сумі 1820 грн.
На виконання цього рішення суду 10 лютого 2012 року видано виконавчий лист.
19 березня 2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню даного виконавчого листа, у процесі якого державним виконавцем вчинено ряд виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду. 
Зокрема, державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, оголошено у розшук належні боржнику рухоме майно, транспортні засоби, здійснено вихід за місцем проживання для опису і арешту майна, здійснено заходи для розшуку майна боржника, тощо.
03 лютого 2016 року в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 407780,47 грн.
Дана постанова не оскаржена і є чинною.
19 лютого 2016 року на адресу державного виконавця надійшов лист представника стягувача від 30 жовтня 2015 року, згідно якого він просить повернути виконавчий лист на підставі ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
13 жовтня 2017 року на адресу державного виконавця надійшов лист представника стягувача від 12 жовтня 2017 року, про те, що за ОСОБА_1 не обліковується заборгованість за кредитним договором.
16 листопада 2017 року, аналогічний лист надійшов від ПАТ «КБ «Хрещатик», в якому також повідомлено про те, що згідно з договором від 30 жовтня 2015 року право вимоги до ОСОБА_1 відступлене ТОВ «Кредекс Фінанс».
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 02 вересня 2019 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 . 
Також вбачається, що неодноразово змінювався іпотекодержатель за договором іпотеки. 
Згідно даних реєстру іпотека погашена, запис про це здійснено 04 лютого 2016 року. 
Тієї ж дати проведено реєстрацію права власності іпотекодержателя ОСОБА_2 на дану квартиру, що була предметом іпотеки між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання.
Задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом відступлення права вимоги іншим особам, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав.
Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору, тоді як звільнення боржника від його сплати шляхом визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню суперечитиме меті правового інституту виконавчого збору.
Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали також враховано, що сама постанова про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 нею не оскаржена та не скасована.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Згідно з ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.   
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року (справа №755/15479/14), підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
У відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання, що узгоджується з вимогами ст.3 Закону України «Про виконавче провадження».
Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими що не впливають на правильність  висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року слід залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Даценко Тетяни Миколаївни залишити без змін.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         С.О. Журба

                                                                                  Т.О. Писана