ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

04 листопада 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/4132/20 
Номер провадження 22-ц/816/2060/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 серпня 2020 року, в складі судді Бичкова І.Г., ухвалене у м. Суми,

                                                 В С Т А Н О В И В:

30 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення з останньої на його користь упущеної вигоди в сумі 90000,00 грн.
Позовні вимоги мотивував тим, що 24 березня 2019 року між ним, на той час фізичною особою-підприємцем, та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на період з 24 березня 2019 року по 24 березня 2020 року. Акт здачі-приймання приміщення не був підписаний з вини відповідача, тому він не отримує дохід та не має можливості здати його в оренду іншим особам. Вказував, що 15 квітня 2019 року та 25 серпня 2019 року до нього звернувся ОСОБА_3 з пропозицією щодо бажання взяти в оренду вказане нежитлове приміщення з гарантованою орендною оплатою в сумі 11500,00 грн на місяць. Однак, він був вимушений відмовити ОСОБА_3 в його пропозиції, оскільки між ним та відповідачем вже було укладено договір оренди приміщення, про що він повідомив останню листами від 20 квітня 2019 року та 30 вересня 2019 року, на які не отримав будь-якої відповіді. Розмір упущеної вигоди, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 90000,00 грн (10000,00 грн за кожний місяць у періоді з 01 квітня 2019 року по 28 грудня 2019 року).
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Доводить, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки стягнення доходу (упущеної вигоди) є єдиним способом захисту його порушених прав та інтересів. Вказує, що ним було надано точні розрахунки упущеної вигоди, яка підтверджується копіями письмових звернень потенційних орендарів, копіями звернень до відповідача з приводу врегулювання спірної ситуації. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Дрозденко М.М. вказує про необґрунтованість апеляційної скарги з підстав недоведеності позивачем свої позовних вимог належними доказами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено, що доходи (вигода) не є абстрактними і він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Проте, апеляційний суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2019 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , терміном з 24 березня 2019 року по 24 березня 2020 року з можливістю пролонгації терміну та зі сплатою орендної плати в розмірі 10000,00 грн щомісячно (а.с. 5-7).
Відповідно до п 5.1 вказаного договору передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення в оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення в оренду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі-приймання. 
Позивачем надано акт приймання-передачі приміщення до договору оренди приміщення № б/н від 24 березня 2019 року, не підписаний його сторонами, у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 для його підписання (а.с. 11-12, 31-40).
15 квітня 2019 року та 25 серпня 2019 року  ФОП ОСОБА_1 отримував від ОСОБА_3 письмові пропозиції щодо здачі в оренду нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.  9, 10).
Також, ФОП ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про зобов`язання прийняти у тимчасове користування приміщення з 31 березня 2019 року та підписати акт здачі - приймання на підставі договору оренди приміщення від 24 березня 2019 року, у задоволення якого рішенням Господарського суду Сумської області від 12 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 листопада 2019 року, відмовлено (а.с. 23-30).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексах випадках.
Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
З огляду на положення ч.1 ст. 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Такий висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду (постанова від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 30 січня 1997 року був зареєстрований фізичною особою - підприємцем, займався підприємницькою діяльністю та 28 грудня 2019 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця (а.с. 15-16).
Згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Відповідно до вимог ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Зі змісту договору оренди від 24 березня 2019 року вбачається, що він був укладений між ОСОБА_1 , який на час його укладання мав статус фізичної особи-підприємця, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 для здійснення господарської діяльності, а саме: з надання послуг догляду за тілом, тобто спірні правовідносини виникли між суб`єктами підприємницької діяльності з приводу здійснення ними такої діяльності. 
Враховуючи суб`єктний склад сторін правочину та зміст правовідносин сторін, права та зобов`язання за якими у позивача із втратою його статусу як ФОП не припинились, вимоги ст. 4, ч. 1 ст. 20, 45 ГПК України, спір, що розглядається, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та належить до юрисдикції господарського суду.
Таким чином, суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства.
Частинами 1, 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів  апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, а провадження у справі - закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. ч. 1, 2 ст. 377, ст. ст. 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

                                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 серпня 2020 року. 
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду і він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Сумського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  

Головуючий -                                                                                         О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                      В.І. Криворотенко

                                                                                                                 С.С. Ткачук