Постанова
Іменем  України 
 
20 листопада 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 212/116/17-ц
провадження № 61-20526св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
представники відповідача: Мікайилов Расім Рамізовіч, Третяк Вячеслав Юрійович, Щербачов Андрій Петрович, Агабалаєва Яна Валеріївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу у складі судді                        Чорного І. Я. від 11 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Барильської А. П.,                     Бондар Я. М., Зубакової В. П. від 02 жовтня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2006 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено кредитний договір № 0Ф12И4866Д, згідно умов якого банком на споживчі цілі (придбання нерухомого майна) йому надано кредит у розмірі 39 260,00 швейцарських франків, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 158 819,50 грн, зі сплатою процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених цим договором, терміном повернення не пізніше                           06 листопада 2027 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань між ними укладено договір іпотеки № 0Ф12И4866-3, згідно умов якого позивачем передано в іпотеку банку нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Позивач зазначав, що в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про особу кредитодавця, його правоздатність і дієздатність; умови кредитування, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є введенням його як споживача фінансової послуги в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті, не було повідомлено його про валютні ризики.
 
Крім того, на дату укладання та виконання умов споживчого кредиту                  № 0Ф12И4866Д, а саме на 07 листопада 2006 року, АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», не мав об`єктивної можливості зараховувати кредитні кошти, які згідно з пунктом 1.5. договору мали би бути зараховані на поточний рахунок позичальника                                        № НОМЕР_1 в Криворізькій філії АКІБ «УкрСиббанк» МФО 306834 для подальшого використання за цільовим призначенням на вищезазначений поточний рахунок, що свідчить про те, що оспорюваний кредитний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу, як позичальнику, кредиту іноземної валюти, що є порушенням частини п'ятої статті 203 ЦК України.
 
Обґрунтовуючи підстави визнання договору іпотеки недійсним, позивач  зазначав, що право власності в повному обсязі на іпотечну квартиру у нього виникло лише 30 листопада 2006 року, а тому, договір іпотеки                  № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року, укладений між ним та відповідачем, був вчинений поза межами прав, тому є недійсним. 
         
Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, позивач з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від                             07 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», зобов`язавши ПАТ «УкрСиббанк» повернути ОСОБА_1 валютні кошти, отримані від нього на виконання вказаного договору в сумі                    38 225,06 швейцарських франків та визнати недійсним договір іпотеки                    № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року, укладений між                   ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони погодили передбачені ним умови кредитування, а позивач в свою чергу, підписуючи ці договори, засвідчив, що надана йому відповідачем інформація є повною, необхідною, доступною та достовірною. Укладений між банком та ОСОБА_1 кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства; при його укладенні сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позивачу було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті. 
 
Оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог, у зв`язку із чим підстави для визнання недійсним кредитного договору та договору, укладеного на забезпечення виконання кредитного зобов'язання, - договору іпотеки відсутні. 
 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено 07 листопада 2006 року, про умови якого  позивачу було відомо з моменту його підписання, то, звернувшись до суду з указаним позовом у січні 2017 року про визнання його недійсним, позивач пропустив позовну давність, передбачену                    статтею 257 ЦК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правомірно дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю, у той же час помилково застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що зазначив в мотивувальній частині рішення. 
 
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки не надав йому інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, не врахував введення позивача в оману щодо валюти фактичного надання кредитних коштів. На думку заявника умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Оскільки недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню - необхідно також визнати недійсним оспорюваний договір іпотеки, який поміж іншого був укладений поза межами виникнення права власності позивача на іпотечне майно. 
 
Також просив врахувати рішення Суду Європейського Союзу від                      20 вересня 2017 року у справі С-186/16 (Ruxandra Paula Andriciuc and Others v Banca Romaneasca  SA), у якому наголошено на тому, що у разі кредитних угод фінансові установи повинні надавати позичальникам достатню інформацію, щоб вони могли прийняти обґрунтовані і обачні рішення. Умова погашення кредиту в тій же іноземній валюті, що і валюта, в якій був взятий кредит, повинна бути зрозумілою споживачем як у формальному, так і граматичному аспектах, для того, щоб позичальник був належним чином інформований про можливість зростання або спаду вартості іноземної валюти, в якій був взятий кредит, але і оцінити потенційно істотні економічні наслідки такої умови для своїх фінансових зобов`язань. 
 
Крім того, заявник посилався на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки за наявності підстав вважати колегію суддів суду апеляційної інстанції упередженою, у задоволенні її відводу було безпідставно відмовлено.  
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень судів попередніх інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх               інстанцій - без змін.
 
Узагальнені доводи заперечення на відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що ОСОБА_2 , яка від імені ПАТ «УкрСиббанк» подала відзив на касаційну скаргу, не мала належних повноважень представника.                  Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» не надало оригіналів необхідних банківських документів пов'язаних з наданням кредиту, тому просив відзив представника ПАТ «УкрСиббанк» - Агабалаєвої Я. В. залишити без розгляду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                    29 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 212/116/17-ц з Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
 
Суд установив, що 07 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д, згідно умов якого банком на споживчі цілі (придбання нерухомого майна) позивачу надано кредит у розмірі 39 260,00 швейцарських франків, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 158 819,50 грн, зі сплатою процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених цим договором,  терміном повернення не пізніше 06 листопада 2027 року. 
 
Цього ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань між сторонами укладено договір іпотеки № 0Ф12И4866-3, згідно умов якого позивачем передано в іпотеку банку нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Факт надання кредиту позичальнику у сумі 39 260,00 швейцарських франків підтверджується випискою про рух коштів по рахунку за період з 07 листопада 2006 року по 03 лютого 2017 року.
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                   2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в                       будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Матеріалами справи узгоджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. 
 
Так, у пунктах 8.2., 9.13. договору зазначено, що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, вважає їх справедливими по відношенню до нього, розуміє свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, пункт 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Тобто, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору кредиту, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис.
 
ОСОБА_1 не спростовує, що ним спірний кредитний договір було підписано, а та обставина, що він не вивчав надані банком документи та умови підписаного ним договору, не звільняє його від відповідальності за укладеним правочином та не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним. 
 
Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; ОСОБА_1 на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит був виданий, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року та похідного від основного зобов'язання -договору іпотеки  № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року.
 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що оскільки позовні вимоги є недоведеними, то в їх задоволенні слід відмовити саме за безпідставністю, оскільки позовна давність застосовується у разі порушення цивільного права або інтересу, які позивачем не довелені.
 
З урахуванням встановлених обставин, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій, застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», правильно відмовили у їх задоволенні за безпідставністю.  
 
Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судами не враховано, що 03 жовтня                   2019 року Суд Справедливості Європейського Союзу ухвалив рішення у справі  Каміль Дзюбак і Юстина Дзюбак проти Raiffeisen Bank International AG, яким встановив порушення банком Директиви від 05 квітня                    1993 року про несправедливі умови в кредитних договорах про надання в кредит швейцарських франків,адже рішення Суду Європейського Союзу (European Court of Justice, ECJ) не є джерелом права національної правової системи України.
 
Доводи касаційної скарги про  упередженість  колегії суддів суду апеляційної інстанції та наявність правових підстав для її відводу не знайшли свого підтвердження. 
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанови суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,            № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                           М. Є. Червинська
                                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                                      Є. В. Коротенко                                                                                                                                                                                                                                                М. Є. Червинська