КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                         
єдиний унікальний номер справи №753/3324/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3481/2020
                                                              
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
           17 листопада 2020 року                                                                                     м.Київ
 
            Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                судді доповідача          -          Білич І.М.
                               суддів                            -          Коцюрби О.П., Лапчевської О.Ф.
                                при секретарі               -          Кемському В.В.
 
                                за участі: представника позивача - ОСОБА_1 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дарницького районного суду м. Києва Бабко В.В.,
у цивільній справі № 753/3324/18 за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -
 
в с т а н о в и л а:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , за результатами розгляду якого просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 7 391 130 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 27 жовтня 2015 року він надав ОСОБА_2 в борг ( згідно розписки)  кошти в розмірі 300 000 доларів США строком на два місяці. Однак, у погоджений сторонами строк ОСОБА_2 кошти не повернув, тому звертаючись до суду з даним позовом просив його задовольнити у повному обсязі.
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7 391 130 грн. боргу та 6890 грн. судових витрат.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено; заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2016 року скасовано і призначено справу до судового розгляду.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 7 391 130 грн., а також 6890 грн. понесених судових витрат.
 
Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Посилаючись на те, що складена ОСОБА_2 розписка не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, оскільки в ній не зазначено про обов`язок відповідача повернути отримані кошти. Вважав, що судом першої інстанції не встановлено справжню природу правовідносин, що склалися між сторонами. Зокрема, зазначав, що між позивачем та відповідачем були наявні правовідносини за договором про надання послуг, а сума, про яку йдеться в розписці, є платою, яку ОСОБА_3 та громадянин ОСОБА_4 мали б отримати у грудні 2015 року від ОСОБА_2 , у випадку знаходження ними покупців на придбання земельних ділянок. 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення,  рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року - без змін. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 27 жовтня 2015 року в розмірі 7 391 130 грн., а також 6890 грн. понесених судових витрат.
 
Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Акцентуючи увагу на тому, що складена ОСОБА_2 розписка не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, оскільки в ній не зазначено про обов`язок відповідача повернути отримані кошти. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів 25 жовтня 2015 року.
Вважав, що судом першої інстанції не встановлено справжню природу правовідносин, що склалися між сторонами. Зокрема, замість наявних між сторонами правовідносин за договором про надання послуг у сприянні в укладенні правочинів з реалізації земельних ділянок, суд вважав встановленим факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики. 
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, за  яким  він вказував про необхідність залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року  без змін з посиланням на те, що відповідач не заперечував факт написання ним розписки, а отже не спростував факт наявних між сторонами правовідносин за договором позики. Зазначаючи, що в межах кримінального провадження №12016100000002018  ОСОБА_3 не повідомлено про підозру та не проведено щодо нього жодної слідчої дії.
 
Справа призначалася апеляційним судом до розгляду неодноразово.
 
У судовому засіданні представник позивача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи  протягом березня-листопада 2020 року не з`являючись до суду, подавав клопотання щодо відкладення розгляду справи: з підстав зайнятості в інших справах, запровадження карантину, посиленням епідеміологічної ситуації з метою убезпечення від захворювання та виконання заходів безпеки;  відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на самоізоляції; поганим самопочуттям викликаним високою температурою та слабкістю організму. Однак, при цьому  будь-яких доказів на підтвердження указаних вище обставин (зокрема надання листка непрацездатності, інших доказів на підтвердження перебування на самоізоляції) суду не надано. Відтак, колегія суддів вважає, що причини неявки  відповідача та його представника в призначені судові засідання не можна визнати  поважними.
Враховуючи тривалий час перебування даної справи на розгляді, неодноразове відкладення розгляду справи, у тому числі, за клопотанням представника відповідача, за відсутності доказів поважності причин неявки відповідача та його представника, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, в силу положень ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення  з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 жовтня 2015 року ОСОБА_2 була складена розписка, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 300 000 доларів США в гривневому еквіваленті терміном на 2 місяці (а.с. 4).
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказана розписка свідчить про укладення між сторонами договору позики, умови якого відповідачем виконано не було.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказував на те, що складена ОСОБА_2 розписка не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, оскільки в ній не зазначено про обов`язок відповідача повернути отримані кошти. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів 25 жовтня 2015 року.
 
Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від  та найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів ( правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15).
 
За текстом  розписки вбачається, що « Я, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , проживающий по адресу: АДРЕСА_1 взял у ОСОБА_6 300 000 долларов США в гривневом  эквиваленте, сроком на два месяца».
 
Узгодження сторонами істотних  умов договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. В указанному  документі зазначено про факт передання позивачем коштів, оскільки вжито словосполучення «взяв у ОСОБА_6 300 000 доларів США», а також в  розписці зазначено, що вказані кошти отримані строком на 2 місяці, що об`єктивно свідчить про те, що сторонами визначений термін повернення коштів. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що надана суду розписка містила всі істотні умови договору позики. При цьому, факт написання вказаної розписки ОСОБА_2 не заперечує. Як і не надав  доказів на підтвердження того, що грошові  кошти повернуті кредитору.
 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги в частині того, що кошти відповідач не отримував, а лише написав розписку, а в дійсності між сторонами виникли інші правові відносини по наданню послуг з приводу продажу земельної ділянки.
Так як, правову природу написаної відповідачем розписки, як складової договору позики, та відсутність між сторонами будь-яких правовідносин щодо продажу земельних ділянок підтвердив у судовому засіданні  в суді першої інстанції допитаний  свідок ОСОБА_4 .
Відповідач вказуючи на те, що між ним та позивачем існували договірні відносини з надання послуг, які регулюються ст. 901 ЦК України, а складанням розписки  він таким чином гарантував виконання ним зобов`язань з оплати послуг ОСОБА_6 і ОСОБА_4 у разі відшукання останнім покупців, які б наприкінці грудня 2015 року уклали  договори купівлі- продажу земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та Госпітальна, буд. 2-Ж- не надав доказів на підтвердження зазначених обставин, хоча у відповідності до положень ст. 83 ЦПК України кожна сторона повинна ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
 
Крім того, суд касаційної інстанції приймаючи рішення про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року та передаючи справу  на новий розгляд до суду першої інстанції, посилався на те, що суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору, оскільки складена відповідачем розписка не містить зобов`язання про повернення коштів. Зазначаючи, що в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань містяться відомості за №12016100000002018 за заявою ОСОБА_2 щодо замаху ОСОБА_6 на заволодіння майном відповідача в особливо великих розмірах. Підставою звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів стало те, що складена ним розписка не свідчить про отримання коштів у борг за договором позики, а лише слугувала гарантом сплати винагороди ОСОБА_6 за можливе сприяння у вчиненні правочину з реалізації земельних ділянок.
 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги наявність звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів із заявою стосовно вчинення ОСОБА_6 замаху на заволодіння його майном в особливо великих розмірах та внесення таких відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань в якості  доказу щодо підтвердження правої природи даної спірної угоди, враховуючи, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор за заявою особи зобов`язаний в будь-якому випадку внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування.
Саме по собі звернення до правоохоронних органів не може підтверджувати або спростовувати будь-які факти. 
З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, або що відносно нього здійснюються будь-які слідчі дії за фактом, про який йдеться у зверненні ОСОБА_2 . 
При цьому, положеннями ст. 7 КПК України встановлено, що до загальних засад кримінального провадження належить презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини, зміст яких конкретизовано у ст.ст. 17 та 18 КПК, зокрема, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. 
 
Обгрунтування рішення суду першої інстанції також не містить у собі посилань на висновок судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 14.05.2018 року, наданий відповідачем.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при цьому правомірно виходив з неможливості  покладення такого висновку  в обґрунтування рішення щодо доводів  відповідача. Оскільки на вирішення експерта були поставленні питання, які за своєю суттю виходять за межі предмету такої експертизи та компетенції експерта, оскільки вимагають відповідей не лише з питань мовленнєвого характеру, а й з питань юридичної оцінки подій і фактів. Відтак, лінгвістична експертиза не може аналізувати юридичний аспект питання й робити висновок про наявність чи відсутність юридичних правовідносин.
            З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Керуючись ст.ст. 368, 372,374,375, 381 -384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року залишити без змін.
 
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено  11 грудня  2020 року.
 
Суддя-доповідач: 
 
                  Судді: