ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 листопада 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 398/3651/19
провадження № 22-ц/4809/1228/20 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Кравченко Я. С., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача – адвокат Харута Вікторія Анатоліївна,
відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
представник відповідачів – адвокат Ковальов Андрій Іванович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Харути Вікторії Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 червня 2020 року у складі головуючого судді Коліуш Г. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом від 03.03.2009, посвідченим приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходьком О. В. зареєстрованим №583 – три місяці із дня набрання рішення законної сили.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склала заповіт від 03.03.2009, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходьком О.В., яким заповіла ОСОБА_1 належну їй на підставі державного акту на право власності №101387 від 22.06.2004 земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер 3520384100:02:000:0295, площею 4,86 га, що розташована на території Косівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області. Йому було відомо про цей заповіт, оскільки одразу після складення заповіту ОСОБА_4 , враховуючи досягнуті між ними домовленості, передала позивачу у володіння та користування зазначену земельну ділянку, надавши правовстановлюючі документи на землю та відповідну довіреність. 
Позивач не зміг у передбачений законом строк подати заяву про прийняття спадщини, оскільки 21 листопада 2016 року, через 9 днів після смерті спадкодавиці, перебуваючи на подвір`ї домоволодіння свого батька в с. Приютівка, отримав серйозну побутову травму, при падінні з горища будинку пошкодив собі кульшовий суглоб ноги. Тривалий час лікувався через ускладнення та сильне запалення суглоба, приймаі сильнодіючі протизапальні медичні препарати. Протягом декількох місяців, е з листопада 2016 року по серпень 2017 року, він не міг вільно пересуватись, був прикутий до ліжка, не мав можливості самостійно звернутись до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 08.08.2017 позивач звернувся до приватного нотаріуса Приходько О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4 , проте отримав відмову у вчиненні даної нотаріальної дії, у зв`язку з пропуском строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості та безпідставності. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як спадкоємець за заповітом, який на час відкриття спадщини не проживав зі спадкодавцем, повинен був звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 в строк до 11.05.2017.
Суд вважав, що позивачем не доведена поважність причин його невчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Надані позивачем довідки лікаря про те, що позивач приймав знеболюючі протизапальні препарати, які могли впливати на його свідомість та сприйняття подій, суд не прийняв як доказ поважності причин, оскільки в даному випадку лікар висловлює думку про один з можливих варіантів самопочуття позивача під час прийому лікарських препаратів, але стверджувальних висновків дана довідка не містить та не є висновком експерта з приводу психологічного та фізичного стану позивача в період з листопада 2016 року по 11.05.2017. Зазначення в довідці лікаря про те, що у позивача була порушена рухливість суглоба та він не міг пересуватися, не доводить того факту, що рухливість позивача була настільки обмежена, що він не міг дістатися до нотаріуса, враховуючи що в цей період, а саме, 18.01.2017 позивач засобами поштового зв`язку, що підтвердив й представник позивача, направляв заяву про припинення діяльності позивача як ФОП. Крім того, позивачем не обґрунтована неможливість виклику нотаріуса додому відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. 
Також суд зазначив, що показання свідків стосуються декількох днів в період шестимісячного строку та не підтверджують наявності у позивача травми такої тяжкості, її тривалості та перебігу хвороби, що заважала йому здійснити дії, направлені на прийняття спадщини у визначений законом строк.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Представник позивача адвокат Харута В. А. подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Вказує, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній день спливу строку для прийняття спадщини закінчився 11.05.2017.
Згідно довідки № 884 від 05.11.2018, яку досліджено та не відхилено судом, як неналежний доказ, ОСОБА_1 лікувався (без госпіталізації) в період з листопада 2016 року по травень 2017 року, тобто протягом шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини.
Вважає, що зазначене свідчить про наявність у позивача об`єктивних, непереборних та істотних обставин, що унеможливлювали своєчасне подання відповідної заяви про прийняття спадщини, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 137/54/17, де зокрема, Верховний Суд визнав поважною причиною пропуску строку- хворобу позивача, що співпала з останнім днем для прийняття спадщини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано. 

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Харути В. А., яка підтримали доводи апеляційної скарги, відповідачів та їх представника адвоката Ковальова А. І., які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8).
За життя ОСОБА_4 склала заповіт, нотаріально посвідчений 03.03.2009, зареєстрований в реєстрі за №583, яким заповіла ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 4,86 га, що розташована на території Косівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області (а.с. 7, 9).
Згідно копії нотаріально посвідченої довіреності від 03.03.2009 ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах, чи організаціях, незалежно від форм власності чи підпорядкування, з питань, пов`язаних з управлінням та розпорядженням належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 4,86 га, що розташована на території Косівської сільської ради (а.с.10).
Постановою приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О. В. № 199/02-31 від 08.08.2017 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті спадщини після смерті ОСОБА_4 з підстав спливу строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, йому рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом (а.с. 11).
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровогадської області від 26.10.2018 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Косівської сільської ради, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини (а.с. 13-14). Відмовляючи у задоволені позову суд послався на те, що позивачем пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача.
Згідно довідки ОСОБА_1 лікувався в лікарні з листопада 2016 року по травень 2017 року з діагнозом: забій правого променевого зап`ястку, забій правого кульшового суглоба (а.с.15). 
Відповідно до довідки № 884 від 05.11.2018, виданої лікарем ОСОБА_6 , ОСОБА_1 за станом здоров`я з листопада 2016 року по травень 2017 року приймав знеболюючі протизапальні препарати, котрі могли впливати на його свідомість та сприйняття подій (а.с. 16).
Згідно висновків про дослідження від 28.12.2018 ОСОБА_1 проходив обстеження в НВМ КЦ «ГВКГ» і у нього виявлено ознаки дегенеративних змін у структурі правого стегна, застрілого розриву (а.с.17).
Відповідно до довідки від 15.01.2019, видної НВМ КЦ «ГВКГ» ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічний периферичний імпінджмент синдром правого кулькового суглоба з больовим синдромом. Застарілий розрив суглобової губи правого кульшового суглобу (а.с.18).
Згідно довідки № 581, виданої 18.07.2019 Приютівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини, у ОСОБА_1 внаслідок отриманої травми кульшового суглоба в листопаді 2016 року була порушена рухливість суглоба, через болючість виникла неможливість пересування, характер отриманої травми не передбачав накладення гіпсової пов`язки на суглоб (а.с.115).
Згідно виписки з медичної катри амбулаторного хворого ОСОБА_1 перебував під наглядом з 18.02.2019, отримував амбулаторне лікування з 26.02.2002 по 13.03.2019 (а.с.117).
З листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Олександрійської районної ради Кіровоградської області» від 27.12.2019 №777 підтверджено, що ОСОБА_1 21.11.2016 звертався за медичною допомогою до сімейного лікаря ОСОБА_6 , при обстеженні пацієнта встановлено діагноз: забій правого променевозап`ястного суглобу, призначено лікування та рекомендовано консультацію травматолога і повторну явку через 2-3 тижні. 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 повторно на прийом до лікаря не з`явився. 5 травня 2017 року при зверненні ОСОБА_1 за медичною допомогою зі скаргами на біль в області правого тазостегнового суглобу було встановлено діагноз: забій правого тазостегнового суглобу. Призначено знеболювальне, рекомендовано консультацію травматолога та повторний прийом лікаря (а.с. 140).
Відповідно до копії амбулаторної карти ОСОБА_1 21.11.2016 звертався до лікаря зі скаргами на біль в правому зап`ясті, 05.05.2017 ОСОБА_1 звертався до лікаря зі скаргами на біль в правому тазостегновому суглобі, діагноз – забій правого тазостегнового суглобу (а.с. 159-161).
ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи безтерміново, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_3 від 07.12.2017 (а.с.6).
З матеріалів спадкової справи встановлено, що 25 січня 2018 року із заявами про прийняття спадщини та видічу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 звернулися доньки померлої: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким видані свідоцтва на право на спадщину за законом (а.с. 39-90).
Згідно довідки від 13.01.2017, виданої Косівською сільською радою, ОСОБА_4 постійно проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 , з 1980 року до дня смерті, з нею спільно проживала і була зареєстрована дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 52).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до частин першої–третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 , від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Крім того, перелік підстав для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, не є вичерпним.
Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Відповідно до абзацу дев`ятого пункту 27 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
З поданих позивачем письмових доказів, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 та по закінченню шестимісячного строку для прийняття спадщини, позивач є інвалідом 2 групи, в період з листопада 2016 року по травень 2017 року перебував на амбулаторному лікуванні з діагнозом: забій правого променевого зап`ястку, забій правого кульшового суглоба (а.с. 15), у вказаний проміжок часу неодноразово звертався до лікарів за медичною допомогою та проходження обстежень, у зв`язку з отриманою ним травмою.
Зазначені обставини у їх сукупності свідчать про наявність об`єктивних перешкод для позивача для звернення із відповідною заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк. 
Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував положення зазначених норм ЦК України, а також усталену практику його застосування, та, дослідивши поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довів наявність поважних причин, за яких він своєчасно не реалізував своє право на прийняття спадщини, тому відмовив у задоволенні вимог встановлення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.
Принцип пропорційності тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Суд першої інстанції не врахував принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції необхідно визнати помилковими.
В оцінці доводів апеляційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційний суд враховує також зміст волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 , сформульоване у складеному нею за життя заповіті від 03.03.2009, пріоритетність спадкування за заповітом, що відповідає духу Цивільного кодексу України.
Крім того апеляційним судом враховано характер захворювання, його тривалість, значимість змін в органах руху, наявність у позивача інвалідності, що безпосередньо зумовлювало об`єктивну обмеженість можливості у його вільному пересуванні, а також той факт, що позивач звернувся до нотаріальної контори із досить незначним за тривалістю пропуском строку, який не перевищує трьох місяців після спливу шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини задовольнити та визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4 за заповітом від 03.03.2009 у три місяці із дня набрання рішенням законної сили.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню 1921,00 грн судового збору за подання позову та апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Харути Вікторії Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 червня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом від 03.03.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходьком О. В., зареєстрованим за №583, у три місяці із дня набрання рішення законної сили.
Стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в дохід держави по 960,50 грн судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                 С. М. Єгорова

Судді                                                                        С. І. Мурашко

                                                                       О. І. Чельник