Постанова 
Іменем України 
12 листопада 2020 року
м. Київ
Справа № 489/1791/17
Провадження №  51-3721 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
при секретарі                                    ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                          ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
захисника                                         ОСОБА_6 ,                         
засудженого                                     ОСОБА_7 ,
                            
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                    № 12017150040001184, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Душанбе Республіки Таджикистан, громадянина Республіки Таджикистан, раніше  судимого вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від    30 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 , 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, та покладено обов`язки, передбачені             ст. 76 КК України.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року та з      30 жовтня 2019 року по 31 березня 2020 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (в редакції Закону України № 838-VIII від                  26 листопада 2015 року).
Скасовано запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою та звільнено його з-під варти в залі суду.
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Процесуальні витрати у провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2020 року цей вирок залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що 4 березня 2017 року, приблизно о 19 год. 45 хв., ОСОБА_7 на території дитячого майданчику біля буд. № 100 по                         вул. Космонавтів в м. Миколаєві, відкрито, повторно, висловлюючи вимогу потерпілому ОСОБА_8 надати мобільний телефон, заволодів мобільним телефоном марки «Samsung GalaxyA3», який належить потерпілому, чим спричинив йому матеріальну шкоду на суму  5000,00 грн.
Судом дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначає про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора, не надав належної оцінки даним, що характеризують особу винного, чим допустив порушення вимог статей 370, 419 КПК України. Вказує на те, що апеляційний суд врахував ті ж обставини, що й суд першої інстанції, а саме ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Однак, на думку прокурора, судом не обґрунтовано, як зазначені у вироку обставини знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, факт працевлаштування доказами в суді не було доведено, а молодий вік ОСОБА_7 не завадив повторно вчинити аналогічний злочин, за який він вже був засуджений та звільнений від відбування покарання. На переконання прокурора, рішення апеляційного суду про залишення вироку першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_7 від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованим, а тому закон України про кримінальну відповідальність було застосовано неправильно.
У надісланих до суду касаційної інстанції запереченнях, кожен окремо, захисник та засуджений заперечують проти задоволення касаційної скарги прокурора, просять ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.  
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив її задовольнити.
Захисник та засуджений просили відмовити в задоволенні касаційної скарги прокурора та залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Як вбачається із матеріалів кримінальної справи, вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченого від покарання на підставі ст. 75 КК України, не надав належної оцінки даним, що характеризують особу винного, та врахував ті ж обставини, що й суд першої інстанції, то суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, та враховуючи тяжкість злочину, особу винного і інші обставини справи, які у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що при призначенні покарання               ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання,   а також відсутність обставин, що обтяжують покарання та обґрунтовано призначив обвинуваченому основне покарання в мінімальних межах санкції ч. 2  ст. 186 КК України.
Враховано судом, що ОСОБА_7 як в суді першої так і апеляційної інстанції щиро розкаявся та висловив жаль з приводу вчиненого.
На переконання колегії судів апеляційного суду, така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, стимулює особу, яка вчинила злочин, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.
Судом враховано висновок служби пробації про те, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі можливо, молодий вік особи. Також судом прийнято до уваги, що обвинувачений працює, повністю визнав вину та щиро розкаявся.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі  ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Хоча обвинувачений вчинив злочин за оскаржуваним вироком в період іспитового строку, але ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня          2019 року ОСОБА_7 було звільнено від покарання, призначеного за попереднім вироком у зв`язку із закінченням іспитового строку (а.п. 152-153, Т.1), яка не оскаржувалась в передбаченому законом порядку та не скасована, тому суд дійшов правильного висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_7 .
Окрім того, як вбачається з матеріалів провадження, прокурор в суді першої інстанції просив призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків передбачених             ст.76 КК України. 
З урахуванням вищевказаних конкретних обставин кримінального провадження, положень статей 50, 65 КК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції, з огляду на вимоги ст.50 КК України, призначив покарання ОСОБА_7 , яке узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, та визнав за можливе звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, вона є обґрунтованою, належним чином вмотивованою та законною.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3