ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/26093/19
Провадження № 22-ц/4820/1606/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,
 
учасники справи: представники сторін,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року (суддя Чевилюк З.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування майном, 
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення сервітуту та визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на підставі договору дарування від 02 квітня 2008 року. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2013 року. Місце проживання відповідача в зазначеному будинку реєструвалося 03 грудня 1992 року попереднім власником будинку, ОСОБА_3 , мамою відповідача. ОСОБА_1 вже більше двох років не проживає в зазначеному будинку без поважних причин, жодної участі в утриманні будинку не приймає. Будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо збереження за ОСОБА_1 житла не було. Зареєстроване місце проживання відповідача ставить перешкоди для позивачки у володінні та користуванні своїм житлом, а саме ОСОБА_2 немає можливості оформити належну субсидію, чи будь-яким чином розпорядитися нерухомим майном. Вважає, що з переходом права власності на домоволодіння до неї, сервітут ОСОБА_1 який був укладений із ОСОБА_3 підлягає припиненню. Відповідач вже не є членом сім`ї позивачки, не проживає в спірному домоволодінні більше двох років без поважної причини, а тому його право користування спірним будинком підлягає припиненню на вимогу власника житлового будинку.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року позов задоволено. Припинено сервітут ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушене право власності позивачки підлягає захисту, тому є підстави для задоволення її позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси позивачки, власниці житла, яка постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , тобто має інше житло, та відповідача, у якого єдиним житлом є будинок   АДРЕСА_1 . Відповідач з грудня 1992 року зареєстрований та проживає в спірному будинку, це є його батьківська хата. На сьогоднішній день він несе витрати по оплаті витрат на утримання будинку, його ремонт та інші обов`язкові платежі, тобто ОСОБА_1 має тривалий зв`язок із спірним будинком як із своїм житлом. Тривалий час проживання відповідача у спірному житловому будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати зазначений будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог п.3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 02 квітня 2008 року, дарувальником за яким є ОСОБА_3 , мати відповідача, посвідченим Грищук О.В. приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу 02 квітня 2008 року, ОСОБА_6 набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки №С-03-42327 від 16.09.2019 року до складу сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб входять, ОСОБА_1 , дата реєстрації 03.12.1992 року, ОСОБА_2 , дата реєстрації 07.11.2008 року, ОСОБА_7 - син, дата реєстрації 07.11.2008 року. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2013 року шлюб укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , 21 серпня 1999 року, розірвано.
Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_8 23.10.2013 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , прізвище після державної реєстрації шлюбу змінила на ОСОБА_10 . 
Рішенням сімнадцятої сесії Хмельницької міської ради від 02.04.2008 року №24 вул. Косіора була перейменована на Зеньковського.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми" для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання особи такою , що втратила право на житлове приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_3 - колишнього власника спірного житлового будинку. У подальшому право власності на житло набула позивач.
Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору дарування житлового будинку, внаслідок яких ОСОБА_1 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, враховуючи наступні обставини у справі, що розглядається.
Сторонами не заперечується, що відповідач є колишнім чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 попереднього власника спірного житлового будинку ОСОБА_3 , позивач отримала зазначений житловий будинок у власність на підставі договору дарування від 02 квітня 2008 року під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , останній був членом сім`ї і вже нового власника житлового будинку.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 09 червня 2020 року (а.с.86-90) відсутні відомості щодо належних ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна.
Відповідач проживає в спірному житловому будинку доволі тривалий час ще з грудня 1992 року, спірний будинок для нього є - батьківським будинком. 
ОСОБА_2 приймаючи у дар зазначений будинок, знала про проживання в ньому відповідача.
Водночас у нотаріально посвідченому договорі дарування від 02 квітня 2008 року (пункт 4) дарувальник засвідчив, що прав щодо житла яке є предметом цього правочину у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи оренди), як в межах так і за межами України, немає. 
Отже, зазначення у договорі дарування від 02 квітня 2008 року щодо відсутності права на спірний житловий будинок у третіх осіб і те, що він не наданий в користування наймачам (орендарям), не відповідало дійсності.
Обставини справи свідчать, що ОСОБА_2 була достовірно обізнана про право відповідача на користування цим будинком та про обтяження його у вигляді проживання у ньому відповідача.
Як вбачається із матеріалів справи, квитанції щодо оплати витрат на утримання будинку та оплату комунальних послуг за період 2017 - по жовтень 2019 року надано відповідачем, що підтверджує те, що він проживав та користувався спірним житловим будинком. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_11 , яка власноручно заповнювала квитанції на оплату комунальних послуг та утримання будинку та проводила їх оплату.
Позивачкою такі квитанції надано починаючи тільки з листопада 2019 року , коли між сторонами виник конфлікт щодо проживання в спірному будинку інших осіб (а.с.64).
Між сторонами склалися неприязні відносини ще з часу розірвання шлюбу, а з жовтня 2019 року позивачка змінила замки в спірному домоволодінні, вільного доступу до спірного будинку відповідач не мав. Саме з цього часу не має можливості проживати в спірному будинку.
Акт №39 від 09.10.2019 року щодо непроживання відповідача в спірному будинку з 2017 року, викликає сумніви в правдивості, тому не може прийматися до уваги як доказ, оскільки допитані в суді першої інстанції особи які його підписали : ОСОБА_12 не читала та не пам`ятає зміст акта, на подвір`я спірного будинку взагалі не заходила, підписувала його в машині; ОСОБА_13 – пояснювала, що підписала акт, тому що думала, що підтверджує відсутність відповідача в конкретний день. 
Колегія суддів вважає, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 , який виходив з того, що позивачем набуто право власності на спірний будинок на законних підставах, тому її вимоги як власника майна про усунення перешкод з боку відповідача у користуванні житловим приміщенням підлягають захисту, є помилковими, оскільки суд першої, не дослідив, чи були, ураховуючи фактичні обставини у справі, недобросовісними дії сторін за договором дарування від 02.04.2008 року щодо передачі ОСОБА_3 права власності на житловий будинок ОСОБА_2 , стосовно ОСОБА_1 спрямованими на позбавлення його права користування житлом. Крім того, відсутні належні та допустимі докази щодо відсутності відповідача без поважних причин в спірному домоволодінні понад один рік.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено, судовий збір сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в розмірі 1152,60 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування майном відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року. 

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

       А.В. Купельський

       О.І. Ярмолюк