ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року 
м. Київ
Справа №  916/2398/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. (головуючого), Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Громак В.О.

за участю представника ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - адвоката Коновал Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019
та ухвалу  Господарського суду Одеської області від 05.02.2019
у справі № 916/2398/16
за заявою кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю "Окто Трейд"
до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми    "Олір" ЛТД
про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.09.2016 порушено провадження у справі № 916/2398/16 про банкрутство ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном та призначено розпорядника майна.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.11.2016 у справі №916/2398/16 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД, зокрема, визнано кредиторські вимоги ПАТ "Дельта Банк":  4 777 634 грн. позачергово, 2756 грн. - 1 черга, 112 270 147,74 грн. - 4 черга, 46 929 151,28 грн. - 6 черга.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.12.2016  у справі № 916/2398/16 ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.11.2016 змінено в частині визначення загального розміру вимог  ПАТ "Дельта Банк" в реєстрі вимог кредиторів боржника - ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД та  затверджено реєстр вимог кредиторів боржника щодо вимог ПАТ "Дельта Банк" на загальну суму 163 979 689,02 грн.

Постановою Господарського суду Одеської області від 14.11.2017 у справі №916/2398/16  визнано боржника - ТОВ виробничо-комерційну фірму "Олір" ЛТД банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора банкрута.   

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 у справі №916/2398/16 (суддя Найфлейш В.Д.) відмовлено у задоволені заяви ПАТ "Дельта Банк" про визнання поточних грошових вимог (вх.№ 3-1507/17 від 26.12.2017).

Відмовляючи ПАТ "Дельта Банк" у задоволені поточних грошових вимог щодо заборгованості за відсотками за договором кредитної лінії №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 та договором № 131/07  від 21.09.2007 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії (за яким боржник виступає майновим поручителем), суд першої інстанції виходив з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договорами строку кредитування, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 у справі  № 916/2398/16 (колегія суддів: Філінюк І.Г. - головуючий, Будішевська Л.О., Лавриненко Л.В.) ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 у справі  № 916/2398/16 скасувати,  прийнявши нове рішення про  задоволення ПАТ "Дельта Банк" про визнання поточних грошових вимог на суму 8 590 221,37 грн. 

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень заявник касаційних скарг  зазначають порушення та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги ПАТ "Дельта Банк" зазначає про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано, що у даній справі сторонами у кредитних договорах  з урахуванням принципу свободи договору           (ст. ст. 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування Банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.  

При цьому, заявник касаційної скарги наголосив, що його позиція щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитними коштами до повного погашення заборгованості ґрунтується на правовій позиції, викладеній у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 913/11/18.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" у справі № 916/2398/16 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Жукова С.В., Білоуса В.В., що підтверджується витягом із протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги,        заяви) раніше визначеному складу суду від 13.06.2019.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду  від 20.06.2019 у справі № 916/2398/16 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк"   на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 та призначено до розгляду на 31.07.2019 на 10:30.

У відзиві ліквідатор ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД - арбітражний керуючий Менчак В.В. просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що вони прийняті з урахуванням всіх обставин справи та вимог чинного законодавства. 

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2020 задоволено клопотання ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" про зупинення касаційного провадження у справі № 916/2398/16; зупинено касаційне провадження       у справі    № 916/2398/16 за касаційною скаргою  ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк"   до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи    №916/4693/15.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.10.2020 у справі № 916/2398/16 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 у справі № 916/2398/16; продовжено розгляд справи та призначено справу за касаційною скаргою ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк"   у справі № 916/2398/16 на 25.11.2020 о 10 год. 45 хв.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ПАТ "Дельта Банк", обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзиву на касаційну скаргу,  колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі № 916/2398/16 про банкрутство ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД було порушено ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.09.2016 в порядку норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"     (в редакції, чинній з 19.01.2013).

Постановою Господарського суду Одеської області від 14.11.2017 у справі №916/2398/16 ТОВ виробничо-комерційну фірму "Олір" ЛТД визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора банкрута.   

Разом із тим, 21.10.2019 введено в дію    Кодекс України з процедур банкрутства (КУзПБ).

Згідно з п. 2 Прикінцевих і перехідних положень Кодексу визнано таким, що втратив чинність    Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"    (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст.440 із наступними змінами).

Пунктом 4    Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, встановлено, що з дня введення в дію цього    Кодексу    подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього    Кодексу    незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього    Кодексу    перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до    Закону України    "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього    Кодексу.

Отже, подальший розгляд даної справи про банкрутство здійснюється відповідно до норм    Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи встановлено попередніми судовими інстанціями, предметом даного судового розгляду є грошові вимоги ПАТ "Дельта Банк" до боржника на загальну суму 8 590 221,37 грн., із яких:
-1 632 837,93 грн. - заборгованість за процентами за період з 20.09.2016 по 14.11.2017 та 15 871,99 грн. - 3 % річних від суми прострочених процентів за період з 01.12.2016 по 14.11.2017, що виникла внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору від 21.09.2007 № 131/07; 
-6 924 638,57 грн. - заборгованість за відсотками за період з 20.09.2016 по 14.11.2017 та 16 872,88 грн. - 3 % річних  від  суми прострочених процентів за період з 01.12.2016 по 20.02.2017, що виникли у зв`язку неналежним виконанням умов договору кредитної лінії від  31.10.2012 № НКЛ-2005823. 

Згідно з ч. 1 ст. 2 КУзПБ, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Частиною 1 ст. 1 КУзПБ визначено, що поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 4    ст. 60 КУзПБ         у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає заяви з вимогами поточних кредиторів, які надійшли до господарського суду після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом; заяви з вимогами поточних кредиторів розглядаються господарським судом у порядку черговості їх надходження. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд своєю ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів; вимоги поточних кредиторів погашаються в порядку черговості, визначеної        статтею 64    цього Кодексу.

У даному випадку спірним є  питання можливості нарахування та стягнення ПАТ "Дельта Банк" з ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД процентів, передбачених договором кредитної лінії № НКЛ-2005823 від 31.10.2012 та договором № 131/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії від 21.09.2007, за користування кредитом після спливу строку дії вказаних договорів.

Так, згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Водночас, ст. 1049 названого Кодексу встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У справі, що розглядається, місцевим судом встановлено, що   за  договором кредитної лінії №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 та додатковою угодою № 4 від 21.08.2014 до нього, сторони визначили кінцевий термін погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 20.11.2015 включно; за договором № 131/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії від 21.09.2007 та додатковою угодою   № 6 від 31.10.2012 до нього (за яким Боржник виступає майновим поручителем), встановлено дату остаточного повернення Кредиту - 20.12.2012, тобто визначили момент (строк) до якого зобов`язання повинно бути виконано. 

Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, ПАТ "Дельта Банк" нараховує суму заборгованості за відсотками по вищезазначеним договорам за період з 20.09.2016 по 14.11.2017, тобто після спливу визначених договорами строків кредитування.        

Згідно з ч. 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. 

Так, відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" визначені у ст. 530 ЦК України, згідно з ч. 1 якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При цьому, за висновками  Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові  від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, припис абз. 2 ч. 1     ст. 1048 ЦК України     про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики     у разі відсутності іншої домовленості сторін     може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 

Як наслідок, право кредитодавця нараховувати     передбачені договором проценти за кредитом     припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2     ст. 1050 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду  неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Отже, врахувавши приписи наведених вище норм та висновки Великої палати Верховного суду,  надавши  оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін,  встановивши, що договором №НКЛ-2005823 від 31.10.2012  та договором                             № 131/07 від 21.09.2007 (з урахуванням додаткових угод до них) сторони визначили кінцевий термін погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 20.11.2015 та 20.12.2012 відповідно, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що є неправомірним нарахування ПАТ "Дельта Банк" процентів за користування кредитом за договором кредитної лінії №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 та за договором № 131/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії від 21.09.2007 поза межами строків кредитування за період з 20.09.2016 по 14.11.2017. 

При цьому, дійшовши висновку про припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договорами проценти за кредитом після спливу визначеного відповідними договорами строку кредитування, суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили і про відсутність підстав для задоволення вимог щодо визнання  3% річних від суми прострочених процентів за Договором кредитної лінії №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 (за період з 01.12.2016 по 20.02.2017) та 3% річних від суми прострочених процентів за договором № 131/07 від 21.09.2017 (за період з 01.12.2016 по 14.11.2017), оскільки зазначені вимоги є похідними від вимог про визнання заборгованості по процентам за користування кредитними коштами.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 300 ГПК України).

Таким чином, виходячи з аналізу наведених вище норм, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду (постанови від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16), об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 18.09.2020 у справі №916/4693/15), встановлених судами обставин у даній справі, та оскільки строки дії кредитних договорів, на підставі яких ПАТ "Дельта Банк" були нараховані боржнику проценти за користування кредитними коштами, є такими, що закінчилися до дня порушення провадження у даній справі про банкрутство,  як і закінчилось право боржника законно користуватися позиченими коштами, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову ПАТ "Дельта Банк" у визнанні поточних грошових вимог до ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД на загальну суму 8 590 221,37 грн.

Посилання ПАТ "Дельта Банк" у касаційній скарзі на те, що позиція банку щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії відповідних кредитних договорів, протягом усього строку користування кредитом і до повного погашення заборгованості ґрунтується на правовій позиції, викладеній у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 913/11/18, відхиляється колегією суддів, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2018 у справі №913/11/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

При цьому, колегія суддів також враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/1120/16, згідно якої тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Враховуючи викладене, аргументи заявника касаційної скарги про наявність правових підстав для визнання його поточних кредиторських вимог до ТОВ виробничо-комерційної фірми "Олір" ЛТД не ґрунтуються на вимогах закону, правових позиціях Великої Палати Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом після спливу строку кредитування, та не спростовують законних і обґрунтованих висновків місцевого та апеляційного судів про відмову у задоволенні заяви ПАТ "Дельта Банк" про визнання спірних грошових вимог. 

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Крім того, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відтак, наведені ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді спірних кредиторських вимог. 

Таким чином, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 та ухвала Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 у справі №916/2398/16 прийняті судами у відповідності до фактичних обставин, вимог матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни або скасування не вбачається. 

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд - 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" залишити без задоволення.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.02.2019 у справі № 916/2398/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий, суддя                                                                             Ткаченко Н.Г. 

Судді                                                                                                       Білоус В.В.

                                                                                                                 Жуков С.В.