КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/34955/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12574/2020
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
02 грудня 2020 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Семенюк Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Белінського Віктора Анатолійовича в інтересах акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від             21 липня 2020 року у складі судді Чех Н.А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання припиненим зобов`язання та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ПАТ «Дельта-Банк» про визнання припиненим зобов`язання та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11056590000, згідно якого банк надав кошти у розмірі 59 000 дол. США. 
 
В забезпечення виконання кредитного договору банк прийняв заставу - нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору іпотеки № 25825 від 17.10.2006 року. 
 
19.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» а ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, відповідно до умов ПАТ «Дельта Банк» набув статусу кредитора за кредитним договором               № 11056590000, про що позивачку було повідомлено 12.01.2012 року.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення боргу та просив стягнути заборгованість у розмірі 508 901 грн. 69 коп. та судові витрати. 
 
Також вказано, що 07.04.2014 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 755/20687/13-ц, яким стягнув з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 533 125 грн. 68 коп. та судові витрати. Рішення суду набуло законної сили.
 
15.12.2014 року було відкрито виконавче провадження № 45822405, де позивач частково почала сплачувати кошти на виконання судового рішення. 
 
30.06.2015 року виконавчий лист був повернутий стягувачу.  
 
01.01.2015 року  було відкрито друге виконавче провадження - № 48898717. 
 
04.11.2015 року у ОСОБА_1 подала державному виконавцю документи щодо виконання рішення суду на суму 192 187 грн. 86 коп., які були ним враховані.
 
Після чого 10.11.2017 року виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що рішення суду виконано в повному обсязі.
 
Таким чином, зобов`язання за кредитним договором нею були виконані у повному обсязі. Однак, чинність іпотеки та обтяження існує до цього часу. Припинити обтяження банк відмовляється, мотивує наявністю якогось боргу. У зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з даним позовом.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Припинено зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту                        № 11056590000, укладеним 17.10.2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», у зв`язку з його виконанням.
 
Припинено іпотеку за договором іпотеки № 25825 від 17.10.2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», у зв`язку із припиненням основного зобов`язання.
 
Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні майном шляхом внесення відомостей про припинення обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: провести реєстрацію відомостей про припинення іпотеки та обтяження нерухомого майна, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за договором іпотеки № 25825 від 17.10.2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Трофімовим С.А., та зареєстрований в реєстрі за № 5078, та внесений запис про накладення заборони відчуження зазначеного в Договорі іпотеки № 25825 від 17.10.2006 року майна, а саме: однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , який зареєстрований в реєстрі за № 5078.
 
В апеляційній скарзі адвокат Белінський В.А. в інтересах АТ «Альфа-Банк» посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження та наявність рішення суду від 07.04.2014 року про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором, яке було виконане не є достатнім доказом для припинення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та договору іпотеки.
 
  Районний суд не з`ясувавши стану заборгованості, упереджено зробив висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а твердження позивачки, стосовно того, що договір іпотеки та кредитний договір є припиненим є припущенням, оскільки  відповідно до ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Вислухавши пояснення адвоката Белінського В.А. в інтересах АТ «Альфа-Банк», який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Додух О.І. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
 
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
 
Як убачається з матеріалів справи, 17.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11056590000, за умовами якого позичальник отримала кошти у розмірі 59 000 дол. США, строком до 17.10.2027 року (а.с. 13-16 т.1).
 
З метою забезпечення виконання зобов`язання 17.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 25825, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С., зареєстровано за № 5078. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 21-22 т.1).
 
08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», що є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» набув статусу кредитора за договором про надання споживчого кредиту № 11056590000.
Відповідно до справи, на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги,  09.12.2019 року ПАТ «Дельта Банк»  відступив  шляхом продажу права вимоги за  договором про надання  споживчого  кредиту  № 11056590000 на  користь АТ «Альфа Банк».
 
Відповідно до справи, у серпні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся у Дніпровський районний суд м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 11056590000 (а.с. 23-24 т.1).
 
 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 07.04.2014 року у справі               № 755/20687/13-ц,  стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк»  кредитну заборгованість у розмірі 533 125 грн.68 коп. та судовий збір у сумі 3 441 грн., а всього 536 566 грн. 68 коп. Рішення набуло законної сили  та 18.06.2014 року видано виконавчий лист.
 
Встановлено, що 15.12.2014 року головним державним виконавцем ДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві Шеремет Ю.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 45822405 з виконання виконавчого листа № 755/20687/13-ц (а.с. 27 т.1). 
 
Постановою від 30.06.2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з мораторієм та відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с. 28 т.1).
 
01.10.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Урбаном Д.Д відкрито виконавче провадження                 № 4889871 з виконання виконавчого листа № 755/20687/13-ц (а.с. 28 на звороті т.1).
 
04.11.2015 року ОСОБА_1 подала заяву виконавцю з копіями квитанцій, та просила врахувати сплачені нею кошти на виконання рішення суду в розмірі 192 187 грн. 86 коп.(а.с. 29 т.1).
 
 Встановлено, що 10.11.2017 року  державним виконавцем Урбаном Д.Д. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» - борг, виконавчий збір та витрати з боржника стягнуто в повному обсязі, залишок коштів в сумі 344 378 грн. 82 коп., згідно виконавчого документу перераховано на користь стягувача (а.с. 30 на звороті т.1).
 
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що позивач виконала взяті на себе кредитні зобов`язання, що свідчить про припинення зобов`язання за іпотечним договором.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду виходячи з наступного.
 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
 
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.
 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
 
По даній справі позивач просить суд припинити зобов`язання, іпотеку та внести відомості щодо припинення обтяження у зв`язку з тим, судове рішення нею виконано у повному обсязі, борг за договором кредиту погашено.
 
У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).
 
Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.
 
Вбачається, що основна вимога кредитора вже захищена судом рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року по справі № 755/20687/13-ц, за яким  з відповідачки стягнуто  суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати не виконаним. 
 
Згідно із ч.ч. 1.2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
 
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
 
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.
 
З матеріалів справи убачається, що банк  заперечує  сплату позивачем боргу, який  стягнутий за вищевказаним рішенням суду та повністю виконаний в межах виконавчого провадження.
 
Між тим, як свідчать матеріали справи,  дій державного виконавця, пов`язаних з закриттям виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення районного суду про  дострокове стягнення кредитної заборгованості не оскаржив,  будь-який спір до позивача не заявив.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Отже, районний суд  повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого постановив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
 
Доводи апеляційної скарги,  про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження та наявність рішення суду від 07.04.2014 року про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором, яке було виконане не є достатнім доказом для припинення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та договору іпотеки є безпідставними,  необґрунтованими.
 
Згідно положень ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»  іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (ст. 17 Закону «Про іпотеку»).
 
 Матеріалами справи доведено, а також не спростовано й навпаки,  підтверджено поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва  від 17 квітня 2014 року змінено строк виконання  ОСОБА_1 основного зобов`язання,  а  визначена судовим рішенням сума кредитної заборгованості погашена у повному обсязі.
 
Колегія суддів визнає такими, що не ґрунтуються на законі доводи представника відповідача про те, що судове рішення хоча і виконано, проте заборгованість  боржницею  сплачувалася  протягом  певного періоду:  2015 -2017 років, а тому  кредитор має право  на заявлення вимог  на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України.
 
     При цьому, колегія суддів виходить  з принципу правової визначеності, як елементу верховенства права та враховує, що   кредитна заборгованість  позивачем сплачена у повному обсязі.
 
    Пояснення сторони спору про намір кредитора заявити вимоги про застосування положень закону, яким передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК), колегія суддів визнає неспроможними, такими, що не спростовують висновки районного суду про виконання  ОСОБА_1 основного зобов`язання.   
 
     У Рішенні від 29 червня 2010 р. No17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 п. 3 мотивувальної частини).
     
 Встановлено, що дії  державного виконавця, пов`язані з винесенням 10.11.2017 року постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення  Дніпровського  районного суду м. Києва від 17 квітня 2014року,   кредитором не  оскаржено,  будь-яких вимог до  ОСОБА_1 не заявлено, а посилання відповідача  про наявність права скористатися положеннями ч.2 ст.625 ЦК України  не спростовують встановленні рішенням суду обставини про сплату боржником  кредитної заборгованості,  забезпеченої іпотечним майном.
 
 Отже, матеріалами справи доведено виконання позивачем основного зобов`язання у повному обсязі, що  свідчить про припинення обтяження за іпотечним договором,  а тому  рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_1 про визнання припиненим зобов`язання та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном у даній справі постановлено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства.
 
 Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам  й  підстав для  скасування  рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.
 
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Белінського Віктора Анатолійовича в інтересах акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року залишити без змін.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                          
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:   

Судді: