Справа № 161/1665/20 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1224/20  Категорія: 8 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Лимаря Р. С.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
відповідача – ОСОБА_3 ,
представника відповідача – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у нерухомому майні за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2020 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у нерухомому майні.
Позовні вимоги мотивував тим, що у період з 10 лютого 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року було розірвано.
Вказував, що у січні 2014 року, вони, як подружжя, на підставі договору купівлі-продажу набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я відповідача, однак ОСОБА_3 після розірвання шлюбних відносин, ігнорує його пропозиції щодо поділу квартири.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь понесені по справі судові витрати.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2020 року відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на половину спірної квартири не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що вказана квартира була придбана за її особисті кошти, які були подаровані їй її дідом ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 за відплатним договором купівлі-продажу, а оскільки відповідач не надала доказів на підтвердження тієї обставини, що вказана квартира була придбана за її особисті кошти, вважав, що відповідно до ст. 60 СК України вона є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнав за позивачем право власності на 1/2 частину цієї квартири.
Такий висновок суду є правильний. 
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 10 лютого 2012 року по 03 січня 2020 року сторони по справі перебували у зареєстрованому, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року було розірвано (а.с.3).
16 січня 2014 року відповідно до договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4-6).
Згідно з п. 5.1. договору купівлі-продажу від 16 січня 2014 року, покупець стверджує, що придбане майно буде їй належати на праві спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_1 , згода якого на укладення цього договору викладена в заяві, справжність підпису якого засвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Гаврилюк Ю. А. 16 січня 2014 року та зареєстрована в реєстрі (а.с.5).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що після розірвання шлюбу він не може у добровільному порядку досягти згоди з відповідачем ОСОБА_3 стосовно визначення часток кожного подружжя у спірній квартирі. 
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Враховуючи ту обставину, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з позивачем за відплатним договором купівлі-продажу і остання не надала суду першої інстанції доказів на підтвердження придбання квартири виключно за рахунок її особистих коштів чи майна, суд обґрунтовано вважав, що відповідно до положень ст. 60 СК України вказана квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі як колишнього подружжя, суд першої інстанції враховуючи відсутність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у їх спільній сумісній власності, які передбачені частинами 2 та 3 ст. 70 СК України, дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину спірної квартири. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню через те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які були подаровані їй її дідом ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є безпідставними, оскільки на підтвердження цієї обставини відповідач не надала жодних доказів. Крім того, умовою договору купівлі-продажу від 16 січня 2014 року було передбачено набуття відповідачем спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя.
Також не приймаються до уваги покликання відповідача в апеляційній на те, що суд першої інстанції ухваливши у справі заочне рішення та відмовивши їй у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, порушив норми процесуального права, оскільки ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, при цьому позивач не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги  про те, що суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, оскільки ухвала суду про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення не оскаржується в апеляційному порядку, а відповідач в такому разі наділений правом апеляційного оскарження заочного рішення з яким він не погоджується.
Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив клопотання відповідача від 27 липня 2020 року про відкладення розгляду справи, враховуючи тривале перебування справи у провадженні суду з 31 січня 2020 року, а також враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів незадовільного стану здоров`я відповідача, про що вона неодноразово зазначала у своїх клопотаннях про відкладення розгляду справи від 09 березня 2020 року, 20 травня 2020 року, 10 червня 2020 року, 27 липня 2020 року, а тому дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи та за відсутності останньої.
Разом з тим, відповідач мала процесуальну можливість звернутись до суду з письмовими клопотаннями про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження позовних вимог та надавати письмові пояснення суду.
Покликання в апеляційній скарзі, що кошти на придбання квартири в сумі 400 000 грн були подаровані особисто відповідачу її дідусем ОСОБА_5 в 2012 році після одруження на придбання квартири і ця обставина може бути підтверджена показаннями свідків, про що заявлене клопотання в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем на підтвердження цієї обставини не надано договору дарування вказаної суми коштів, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (в даному випадку допитом свідків).
Отже, наведені відповідачем ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є її власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                    У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: