П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4581/20	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

апелянта/позивача ОСОБА_1 , представник відповідача Коломійчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року (суддя Самойлюк Г.П., м. Одеса, повний текст рішення складений 21 серпня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Одеської області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні;
- стягнути з прокуратури Одеської області на користь позивача вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 21892,77 грн.;
- стягнути з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.04.2020 р. по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його адміністративний позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції не взяв то уваги, що наказом Прокуратури Одеської області №779к від 29.04.2020 р. з 30.04.2020 р. його було звільнено з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», проте остаточний розрахунок у день звільнення проведено не було. Посилаючись, зокрема, на правові висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 17.10.2018 р. у справі №823/276/16, апелянт/позивач зазначив про наявність у нього права на отримання вихідної допомоги при звільненні та необхідність застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства. Однак, при проведенні розрахунку відповідачем не було виплачено вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 КЗпП України, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. У зв`язку з невиплатою вихідної допомоги при звільненні, на думку позивача, відповідач не провів з ним повного розрахунку у день звільнення, що, з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП України, зумовлює необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Прокуратури Одеської області №779к від 29.04.2020 р. позивача звільнено з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст.  51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020 р. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні (а.с. 26).
Вважаючи, що при проведенні остаточного розрахунку йому протиправно не було виплачено вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної спеціальним Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII, а тому посилання позивача на тотожність підстав його звільнення з підставами, що визначені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, визначених, зокрема у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 11.10.2018 р. по справі №806/829/17, від 24.10.2018 р. по справі №806/277/16.
Згідно зі ст. 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
На виконання вимог ст. 123 Конституції України прийнято Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р. (далі - Закон №1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)
Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені ст. 51 Закону №1697-VII.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Статтею 60 Закону №1697-VII врегульовано питання звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Так, згідно з вказаною статтею прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури саме на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII.
Водночас, судом першої інстанції враховано, що умови виплати вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених ст. ст. 36, 38-41 КЗпП, визначено статтею 44 КЗпП України. При цьому Закон України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 р., у тому числі ч. 1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 р. на підставі п. 1 пп. 1 п. 3 «Прикінцевих положень» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р., а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. були відсутні.
Крім того, на момент звільнення позивача набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №187-ІХ від 19.09.2019 р. з наступними змінами, п. 2 ч. 1 якого доповнено ст. 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку, з урахуванням пріоритетності спеціального закону перед нормами КЗпП України, підлягають врахуванню положення Закону №1697-VII.
В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Статус позивача як прокурора та особливості його звільнення визначаються спеціальним законом - Законом №1697-VII, який станом на день його звільнення підлягав застосуванню разом із спеціальним законом - Законом України від 19.09.2019 р. №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-VII, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання, з чим погоджується апеляційний суд.
Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно врахував правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 р. у справі №820/1119/16, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 05.12.2019 р. у справі №804/7399/16 висловлено правову позицію, що згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII однією з умов звільнення прокурора з посади є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами КЗпП України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення позивача з посади та з органів прокуратури є саме п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII. Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом №1697-VII, а тому посилання позивача на тотожність підстав його звільнення з підставами, що визначені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є не правильними.
При цьому, слід ще раз наголосити на тому, що Закон №1697-VII не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону.
Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені ст. 44 КЗпП України, положеннями якої, серед іншого, установлюється, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України.
З наведеного випливає, що умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.
Окрім того, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 03.10.2018 р. у справі №817/280/16, від 28.02.2019 р. у справі №817/860/16, від 05.09.2019 р. у справі № 826/5593/16, від 30.01.2019 р. у справі №808/932/17 тощо, оскільки під час звільнення позивачів (прокурорів) по цим справам з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII ще не був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №187-ІХ від 19.09.2019 р.
Колегія суддів також критично ставиться до посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі №823/276/16 з огляду на те, що Верховний Суд у зазначеній постанові надавав правову оцінку іншим фактичним обставинам, ніж у даній справі. Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що в частині підстав звільнення позивача з посади, відповідачем було вказано на п. 1 ст. 40 КЗпП України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні та стягнення такої допомоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що наявність підстав для виплати середнього заробітку за період затримки розрахунку позивач пов`язує з невиплатою при звільненні вихідної допомоги, що, на думку позивача, з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП зумовлює необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними позовними вимогами, задоволення яких залежить від задоволення основних позовних вимог (п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України), тому не підлягають задоволенню.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 07 грудня 2020 року.